60 



skiller sig fra hele den øvrige Næseslimhinde for det 

 første derved, at det indeholder Lugtenervens Endegrene 

 og Endeorganer, for det andet ved sin ejendommelige 

 mørke Farve, der skyldes en Opsamling af et Pigment 

 (Farvestof) i Slimhinden, som afsondres af særegne Pig- 

 mentkj ertier. 



Dette Pigment, som baade findes hos Mennesket og 

 i langt højere Grad hos Dyrene, har alt længe været 

 bekjendt, uden at man er falden paa at tillægge det 

 nogen fysiologisk Betydning, skjønt der længe havde 

 været tillagt et dermed ganske analogt Pigment i Øjets 

 Bund omkring Synsnervens Endeorganer en stor Betyd- 

 ning for Synet. 



Undersøgelserne og de derpaa byggede Theorier om 

 Næsepigmentets Betydning og Forhold til Lugtesansens 

 Skarphed skylde vi Englænderen O gie samt følgende 

 ret interessante amerikanske Iagttagelse. »En Dreng i 

 Kentucky, hvis Forældre vare sorte, havde indtil sit 

 tolvte Aar en fuldstændig sort Hudfarve. Der optraadte 

 da ved det ene Øje en hvid Plet, som efterhaanden ud- 

 bredte sig, indtil Barnet efter to Aars Forløb var fuld- 

 stændig hvidt. Paa samme Tid som den første hvide 

 Plet optraadte, begyndte Drengen at tabe sin Lugtesans, 

 og denne tog af i samme Forhold, som den hvide Hud- 

 farve afløste den sorte. Da Barnet var fuldstændig hvidt, 

 var Lugtesansen aldeles forsvunden.« 



De amerikanske Iagttagere og Referenter af dette 

 Tilfælde synes ikke at have formodet nogen som helst 

 Forbindelse mellem Tabet af Lugtesansen og den 

 sorte Hudfarves Forsvinden. O gie, som anstillede 

 sine Iagttagelser og udviklede sin Theori paa Basis 

 af dette Sygdomstilfælde, er derimod af den Mening, at 



