61 



der mellem Lugtesansens og den sorte Hudfarves For- 

 svinden bestaar en Aarsagsforbindelse. Vi skulle se, 

 hvorledes O gie tænker sig denne. 



Forskjellige Forhold tyde paa, at der bestaar et 

 vist Afhængighedsforhold mellem Pigmentdannelsen i »Regio 

 olfactoriaii og Lugtesansens Finhed. Allerede det, at kun 

 det Parti af Næsen er pigmenteret, hvor Indvirkningen 

 af Lugtestoflferne paa Lugtenerven finder Sted, medens 

 hele den øvrige Del af Næseslimhinden er uden Pigment, 

 antyder en med dets Tilstedeværelse forbunden fysiologisk 

 Betydning. End videre finder man, at Lugtesansen er 

 skarpest udviklet hos de Dyr, hvis Næsepigment har en 

 mørk Farve. Medens Pigmentet hos Mennesket er af en 

 lysegul Farve, er det hos Katten af en dyb gulbrun, 

 hos Ræven af en stærk rødbrun, hos Hunden og Kaninen 

 af en brun og hos Faaret af en stærk sort Farve, sam- 

 tidig med at den pigmenterede Slimhindeoverflade i For- 

 hold til Menneskets er af langt større Udstrækning og 

 rigere paa pigmentafsondrende Kjertier. Hos alle disse 

 Dyr træff'e vi en meget skarp Lugtesans. 



Hos de forskjelligfarvede Menneskeracer synes der 

 ogsaa at vise sig en med Hudfarvens Mørkhed tiltagende 

 Skarphed i Lugtesansen. Hos de mørkfarvede Mennesker 

 træfl^es Pigmentet ikke blot i den ydre Hud, men ogsaa 

 i alle af den ydre Hud ved Indkrængning dannede Or- 

 ganer, saasom Næsen, Øjet, ja selv Hjærnens Væv. Men 

 nu ere netop disse mørkfarvede Menneskeracer i Be- 

 siddelse af en stærk udviklet Lugtesans. Saaledes skulle 

 Araberne i Ørkenen Sahara kunne lugte Hedebrand i 

 30 Miles Afstand, de nordamerikanske og peruanske 

 Indianere skulle i Følge Hum boldt opdage deres Fjen- 



