69 



Kl. 12, 50 Mo sugede atter til Kl. 12, 55 M. og flej der- 

 efter paa ny tilbage til Kuben. Disse Besøg fortsattes med 

 samme Mellemrum til Kl. 7, 50 M. om Aftenen, men i al 

 den Tid kom der ikke nogen anden Bi til Honningen. 

 Næste Morgen kom Bien til Honningen Kl. 5, 55 M. og 

 vedblev at jQyve frem og tilbage mellem Honningen og 

 Kuben med omtrent 12 Minutters Mellemtid til Middag, da 

 han var nødt til at gaa bort og høre op med sin Iagttagelse. 

 Næste Dag tog han en Bi fra Kuben og satte den hen til 

 Honningen Kl. 7, og den vedblev at flyve frem og tilbage 

 fra Honningen til Kuben ligesom den første Bi; til Kl. 3 

 havde den med regelmæssige Mellemrum aflagt omtrent 

 50 Besøg. Hele den Dag kom der kun to andre Bier til 

 Honningen. Han var endogsaa tilbøjelig til at tro, at det var 

 Bier, som tilfældig havde opdaget Honningen paa deres 

 Strejftog , og at de ikke vare bragte eller sendte derhen af 

 den Bi, ban havde fanget. Om Eftermiddagen var det daar- 

 ligt Vejr , og de fleste af Bierne søgte til Kuben omtrent 

 Klokken to, men den ene Bi, der ikke havde langt at flyve 

 til Kuben, arbejdede til imellem Kl. 3 — 4. Hvis Bier vare 

 i Stand til at meddele hinanden Underretning, vilde uden 

 Tvivl de Bier, der havde været ved Honningen, have fortalt 

 deres Kammerater i Kuben, hvor de kunde skaffe sig rige- 

 lig Honning med lidet Besvær, og vilde have bragt en god 

 Slump med sig. Næste Dag holdt han Udkig til Kl. 8 Em., 

 og der kom kun én Bi; Dagen efter holdt han Udkig til 

 Kl. 9 , og indtil den Tid havde der været tre Bier ved 

 Honningen. Hertil kan endnu føjes, at de Bier, han havde 

 taget fra Kuben og sat paa Honningen, begyndte at arbejde 

 tidligere og bleve længere ved end de andre. — Taleren om- 

 talte derefter den i naturhistoriske Haandbøger jævnlig frem- 

 satte Paastand, at Bierne pleje at vise stor Hengivenhed 

 for hverandre. Han troede ikke, at den kunde godtgjores 

 ved Kjendsgjerninger. Han havde set Bier slikke hverandre, 

 naar de vare bedækkede med Honning, men han havde 

 endnu aldrig set nogen Bi forsøge paa at frelse en an- 

 den fra at drukne, og han var kommen til den Slutning, 

 at hvad der undertiden kunde se ud som Hengivenhed, 

 stedse skyldtes et egenkjærligt Instinkt. Han dræbte en Gang 

 en Bi tæt ved en anden — saa tæt ved den, at det døde 

 Legeme kom i Berøring med den levende Bi — men denne 

 blev ved at tage Føde til sig, tog ikke den ringeste Notis 

 af, hvad der passerede, og viste ikke den mindste Frygt 

 for, at en lignende Skæbne skulde ramme den. Han havde 



