77 



det, at naa deres Ønskers Maal, men altid med det samme 

 endelige Udfald. Efter en eller to Timers Forlob var og- 

 saa den Sti, der førte fra den nedre Koloni op til Blomster- 

 vasen, næsten aldeles fri for Myrer. Naar H. paa denne 

 deres Sti dræbte 1 eller 2 Myrer ved at slaa dem med sin 

 Finger uden dog at efterlade noget synligt Spor deraf, var 

 Virkningen ikke desto mindre den, at saa snart en opsti- 

 gende Myre naaede det Sted, hvor en var bleven dræbt, 

 viste den strax Kjendetegn paa stor Uro og vendte lige 

 lukt tilbage, det hurtigste den kunde. Det var ogsaa et 

 ufravigeligt Træk i deres Adfærd, at naar en saadan skræmt 

 Myre paa Tilbagevejen mødte en anden, der gik opad, fandt 

 der altid Samkvem Sted mellem dem, men hver af dem 

 fortsatte dog sin Vej; Myren Nr. 2 gik videre til det Sted, 

 hvor Nr. 1 havde vendt om, og fulgte saa dens Exempel. 

 — I flere Dage derefter var der ikke en Myre at se paa 

 Væggen, hverken over eller under Kaminkarmen. Saa be- 

 gyndte igjen et Par Myrer fra den nedre Koloni at vise 

 sig, men i Stedet for at besøge den Blomstervase, der havde 

 været Skuepladsen for Drabet, undgik de den aldeles og 

 fulgte Underkanten af Karmen hen til Violglasset og rettede 

 deres Angreb mod det. H. gjentog Forsøget der med ganske 

 det samme Udfald. Dræbte eller lammede han nogle faa 

 Myrer og lod dem ligge ved Siden af Glasset, viste de 

 andre, endog førend de naaede op oven paa Fladen af Kar- 

 men, hvor deres lemlæstede Kammerater kunde ses, Kjende- 

 tegn paa stærk Sindsbevæ.gelse: nogle løb strax bort, andre 

 gik saa nær, at de kunde overskue Valpladsen og skyndte 

 sig saa hovedkulds bort. Kom en Gang imellem en Myre 

 tilfældigvis helt hen til Glasset mellem døde og døende, 

 syntes den at miste al Selvbeherskelse, løb frem og til- 

 bage fra den ene sig vridende Myre til den anden i stor II 

 og Ophidselse, gjorde store Omveje uden om Valpladsen, 

 standsede undertid' og løftede sine Følehorn i Vejret med 

 en Bevægelse, der kunde opfattes, som om den vred dem i 

 Fortvivlelse, og flygtede saa til sidst. Der gik saa flere Dage, 

 uden at nogen Myre viste sig. Da H. nedskrev dette, 

 3 Maaneder efter, var den nedre Koloni helt opgivet. En 

 Gang imellem, naar der blev sat frisktduftende Violer paa 

 Karmen, kom nogle næsvise Fyre ned fra det øvre Hul i 

 Væggen, men de søgte næsten aldrig til den Blomstervase, 

 hvorfra de først vare fordrevne, men derimod til Violglasset. 

 For at drive disse Blænkere tilbage og holde dem borte, 

 undertiden i hele 14 Dage, var det nok at dræbe en eller 



