122 



eller Avicularierne, hvad man nu vil kalde dem). Vi 

 have tidligere omtalt disse Dyr i Anledning af de dem 

 — ikke uden al Grund i alle Tilfælde — paasagte 

 fugleraorderiske Tilbøjeligheder, og ved den Lejlighed ere 

 ogsaa deres Reder komne paa Tale*). Man vil deraf 

 have set, at det i det hele er temmelig lyssky Dyr, der 

 først, naar Natten er indtraadt, forlade deres Huler for 

 at jage efter Bytte; at disse Huler eller Gange kunne 

 være temmelig dybe, f. Ex. 3 Fod lange, udforede med 

 Spind, og til bedre Beskyttelse ofte udmunde under 

 en Sten; men der foreligger ogsaa Antydninger til, at 

 de kunne anbringes i Revner i Træer, mellem Barken og 

 Stammen, i Hustage, ja muligvis endog næsten ganske 

 frit mellem Kviste og Blade eller paa Undersiden af store 

 Blade, næsten som Svøbet for en Sommerfuglelarve, 

 o. s. V. Man har lagt Mærke til, at naar Mundingen til 

 deres Boliger ligger blottet, er den dog i Regntiden 

 undertiden lukket derved, at Spindet er trukket sammen 

 over den paa en uregelmæssig Maade. Saa vidt os bekjendt, 

 har man kun én utvetydig Iagttagelse, nemlig af den 

 berømte Livingstone, som viser, at ægte Fugle-Edder- 

 koppers Reder kunne være lukkede af en bevægelig Dør. 

 Den lyder saaledes: »En stor rød Edderkop (il!/?/^«/e) løber 

 omkring med stor Hurtighed. Dens Rede er paa en 

 meget sindrig Maade lukket ved et med Hængsel for- 

 synet Laag eller Dør af omtrent en Shillings Størrelse, 

 hvis indvendige Side bestaar af et rent hvidt, silkeagtigt. 

 Papir lignende Stof, hvorimod den udvendige er beklædt 

 med den samme Slags Jord som den, hvori Hullet er 

 lavet. Det er derfor aldeles umuligt at opdage Redens 



*) Se dette Tidskrift 4 R. 3 Bd. (1871) S. 464—75. 



