168 



Paa omstaaende Kort betegner den punkterede Linje 

 "?^^n Grænse, inden for hvilken alle disse Bjærgarter fore- 

 komme paa den skandinaviske Halvø. 



Det er især Syenitterne, Porfyrerne og den højst 

 ejendommelige Pentamerus-Kalksten, som uden nogen 

 Tvivlraadighed pege paa det sydlige Norge som Hjem- 

 stedet for vore Stene, en Antagelse, som en Læser, der 

 ikke er ganske fremmed for Geologien, næppe vil have 

 noget at indvende Imod. Men da det i alle Sager er 

 bedre at have en tilegnet Overbevisning eller dog en 

 mere eller mindre gjennemtænkt og prøvet Anskuelse end 

 at følge den første den bedste store eller lille videnskabe- 

 lige eller uvidenskabelige Avtoritet, som man tilfældigvis 

 falder i Hænderne paa, og da særlig de geologiske An- 

 skuelser have vexlet og endnu vexle saa hurtig, at paa 

 den Tid, da de have naaet til at blive fastslaaede i 

 Publikums Bevidsthed, ere Naturforskerne i Færd med 

 at forlade dem, saa ville vi tænke os det Spørgsmaal: 

 Men ligne ikke alle Sten hverandre saa meget, at man 

 ikke med nogen Sikkerhed kan henfere dem til bestemte 

 Egne? Hertil ville vi svare, at man ikke behøver at 

 være Mineralog for at skjelne Gnejs fra Grønsten, om 

 man ogsaa kalder dem »Klovsten« og »Jærnsten«, og at 

 man, som jeg ved af Erfaring, med det Undervisnings- 

 materiale, som er samlet i en Grusdynge paa Landevejen, 

 paa et Kvarters Tid kan lære Skoledrenge at kjende 

 flere af de almindeligste Bjærgarter. Heller ikke behøver 

 man stor Kundskab for at se Forskjel paa tilfældig f. Ex. 

 for Licheners Skyld samlede Sten fra Island og Lapland. 

 Da jeg i afvigte Sommer kom til Norge med et Damp- 

 skib, som først anløb Langesund, og saa noget nøjere 



