172 



maa betegne Bevægelsesretningen af Glacialtidens Is- 

 masser, for os, saa se vi, at de overalt paa den skandi- 

 naviske Halvø ere rettede fra Højderne udad mod Kysterne, 

 i det hele følgende Dalførerne, og at de inden for den 

 punkterede Linje, som betegner Forekomsten af Stenene 

 i Fortegnelsen paa det foranstaaende lille Kort, saa godt 

 som alle ere rettede imod Kristianiafjordens Munding, 

 som saaledes bliver Udskibningsstedet for Istidens Trans- 

 port af Sten til vor Egn og vist nok til den største Del 

 af i det mindste det nordlige Jylland, hvis Stene i det 

 hele synes at være de samme som vore. 



Dog er der nogen Vanskelighed ved at antage, at 

 vore Stene ere umiddelbart afsatte af en uhyre fraKristiania- 

 fjorden udgaaende Jøkel, som da maatte tænkes at have 

 opfyldt det dybe Skagerak, der i Istiden maa have været 

 4 — 500 Fod dybere end nu (thi saa højt finder man i det 

 sydlige Norge arktiske Skaller) samt at have strakt sig 

 20 — 30 Mil og derover ud fra den Indlandsis , som er- 

 nærede den, hvilken Ises Grænser mod Syd vist nok 

 ere betegnede ved de to store paa begge Sider af Kri- 

 stianiafj orden forekommende gamle Moræner (Aase), som 

 strække sig i en mod Fjordens sydlige Del konkav Bue 

 fra Frederikshald over Moss og Horten til Udløbet af 

 Langesundsfjorden. Hertil kommer, at man i Nutidens 

 Moræner træffer mange skarpkantede Stene, medens der 

 ingen saadanne findes hos 0S4 der er heller ikke (eller 

 dog meget sjælden og ikke i det nordlige Vendsyssel) 

 fundet Skuringsmærker paa dem, som det ofte er Til- 

 fældet med Jøkelsten (Skursten, Krossten). Vore Stene 

 have i ethvert Tilfælde undergaaet en meget stærk, alle 

 Jøkelmærker (Kanter og Rifler) afslidende Behandling, som 

 om de siden havde været tumlede imod hverandre af Bølger. 



