176 



Naar Sverig, saaledes som man af gode Grunde antager, 

 i Istiden laa omtrent 500 Fod lavere, vilde der være et 

 temmelig bredt Sund over Mellemsverig og Gøtaelvens 

 tillige med Målarens Omgivelser være 1 — 200 Fod under 

 Vand. Sejler man paa Gøtaelven og lægger Mærke til 

 de omgivende Klippers Form, vil man stadig se, at de 

 ere jævnt stigende og blødt afrundede paa den Side, som 

 vender imod Dalens øvre Ende, men falde brat og stejlt 

 af imod Dalens nedre Ende. Her ser man Virkningen 

 af den nedglidende Is, som, hvor den mødte Klippen, 

 afstødte og høvlede de bratte Steder til jævne, afrundede 

 Skraaninger, hvis Linjer ere bløde og med nogen Fantasi 

 kunne sammenlignes med Dynger af Uld, hvorfor Saus- 

 sure betegnede saadanne Klipper som roches moutonnés; 

 udgaaende fra Istheorien kalder man nu disse afrundede 

 Sider, som vende imod Dalens øvre Ende, Stødsider, og 

 de bratte, som vende mod den nedre Ende, Læsider. 

 I disse Stødsider og Læsider se vi da et Vidnesbyrd om 

 Isens Nedgliden gjennem Gotaelvens Dal, som vi ligeledes 

 maa tænke os endende i en Isfjord, hvis Jøkel medførte 

 bl. A. det paa Stødsiderne afsprængte Materiale, der depo- 

 neredes der, hvor dens Isbjærge stødte paa Grund. Lesø 

 ligger i Skæringspunktet af Kristianiafj ordens og Gota- 

 elvens forlængede Retningslinjer. 



Det vilde være af stor Interesse, om det kunde 

 paavises, at der ved Kysterne forekom andre Slags Sten 

 €nd paa Bakkerne, men uagtet jeg har har haft Opmærk- 

 somheden henvendt herpaa, tør jeg ikke sige noget ganske 

 bestemt derom. Dog tror jeg nok, at i det nordlige 

 Vendsyssels bakkede Stenegn er baade Øjegnejs og den 

 almindelige graa Gnejsgranit fuldt saa hyppige som ved 

 Kysterne; i ethvert Tilfælde forekommer det mig bestemt. 



