249 



adskillende Mærker mellem de vikarierende Arter. Viser 

 det sig ved en saadan Sammenligning, at talrige saa- 

 danne vikarierende Arter afvige fra hverandre ved de 

 samme Kjendetegn, og lade disse Kjendetegn sig ogsaa 

 fra et fysiologisk Standpunkt bringe i Sammenhæng med 

 de stedlige ydre Forhold, i en bestemt harmonisk Sam- 

 klang med Vejrligets og Jordbundens Ejendommeligheder, 

 saa ere vi vel fuldkommen berettigede til at antage, at 

 disse Kjendetegn have uddannet sig middelbart under 

 Indflydelse af Vejrliget og Jordbunden, — at nemlig 

 netop visse individuelle Afændringer viste sig at være de, 

 der bedst kunde udholde Konkurrencen i de paagjældende 

 Floraer og paa de paagjældende Lokaliteter, og omdannede 

 sig til Arter, som udmærkede sig ved Bygningsforhold, 

 der bedst passede til de stedlige ydre Forhold. 



En ganske særlig Vægt maa man af den Grund 

 tillægge de fysiognomiske Træk, som udmærke hele Flo- 

 raer, og de fysiognomiske Ejendommeligheder ved »Plante- 

 formationerne«, det vil sige de under visse ydre Forhold 

 stedse tilbagevendende Planteselskaber. Den harmoniske 

 Bygning af saadanne « Planteformationer« og det fælles 

 fysiognomiske Træk hos Arterne, der sammensætte saa- 

 danne Plantesamfund, bero sikkerlig ikke paa et blot 

 og bart Tilfælde, og her, som i alle andre Tilfælde, hvor 

 en og den samme Fremtoning stadig gjentager sig under 

 lige eller analoge Betingelser, maa vi sikkert forudsætte 

 en lovmæssig Sammenhæng. Man kan saaledes minde 

 om, at vore Fyrre- eller vore Bøge -Skove fra øverste 

 til nederste Etage ere opbyggede efter en og den samme 

 Stil, og at saa vel Hylocomium- og Dicranum- AriQrnQ 

 (Mosser) og Lyngens stive , stedsegrønne Buske paa 

 Bunden af Fyrreskoven paa den ene Side, som Mnium- 



