265 



allerede uddøde under Istiden, dannede sig individuelle 

 Afændringer, udrustede med hine Kjendemærker, som 

 derfor bedre kunde holde sig under Istidsvinterens mægtige 

 Snedække end deres Forældre, og som derfor formerede og 

 udbredte sig og uddannede sig til nye Arter, som beholdt 

 hin mod Snetrykket værnende Organisation. Da Istiden 

 var forbi, blev Alpeplanteverdenen tvungen til at trække 

 sig tilbage og fæste Bo paa vore Bjærge. 



Med denne Mangel paa højstammede Træer og de af 

 dem dannede skyggefulde Bestande hænger uden Tnvl 

 ogsaa den alpine Regions overordentlige Fattigdom 

 paa klatrende og slyngende Planter sammen. 

 Planterne behøve der ikke ved egne Indretninger at til- 

 kæmpe sig Solskinnet og klatre til Vejrs fra den skygge- 

 fulde mørke Skovbund op til Lyset. Det ^ilde derfor 

 aldeles ikke være formaalstj enligt, men en overflødig 

 Ødselhed , om Alpeplanterne havde Slyngtraade eller 

 andre Klatreredskabej, og slyngende eller klatrende Planter 

 i den alpine Region vilde derfor være deres Medbejlere 

 underlegne, end sige da have noget Fortrin for dem; kun 

 i den nedre alpine Region, saa vidt som buskagtig 

 Bjærgfyr {Pinus Mughus) og Rød-El naar, findes en eneste 

 klatrende Plante, nemlig en alpin Clematis. 



Om det end ikke staar i umiddelbart Sammenhæng 

 med Klima og Jordbund, maa det dog omtales her, at 

 Alpeplanterne have forholdsvis store, stærkt farvede 

 Blomster, og at Planter, som ere forsynede med 

 Vedtorne, ganske mangle, ligesom ogsaa piggede 

 Planter høre til de største Sjældenheder i den 

 alpine Region. Disse Forhold kunne bringes i Forbindelse 

 med det ringe Antal af Dyrearter i den alpine Floras 

 Oraraade. 



