279 



og Landene i Vestasien og Nordafrika. Derfra foretager 

 den sine ødelæggende Tog lige til Kina og i vor Verdens- 

 del helt op til Sverrigs Sydspids.*) Den er den største 



*) En Artikel i Petermanns »Geographische Mittheilungen« for 

 1871, af CD som det synes meget sagkyndig Forfatter iFr. Th. 

 Koppen), om Vandregræshoppens (Pachytilus migratorius) geo- 

 grafiske Forekomst tillægger denne Art en meget stor Udbredelse, 

 omfattende hele Syd-, Vest- og Mellem-Asien, det asiatiske Ørige, 

 nordlige Nyholland og de vestlige Sydhavs-Øer indtil Ny-Kaledo- 

 nien, Fidji-Øerne og Ny-Zeland; dernæst det nordlige og østlige 

 Afrika efter en Linje fra Madeira til Mauritius og Europa indtil 

 en Linje, der omtrent svarer til Juni-Isothermen for 16° R.; 

 Juni Maaned, da Larverne ere spæde, er nemlig den mest kri- 

 tiske Periode i Græshoppens Liv. Den nævnte Linje falder 

 omtrent sammen med den 50*^ n. Br. ; syd for den træffer man 

 Vandregræshoppen hvert Aar og i alle Udviklingstrin; nord for 

 den indtil en Linje, som nogenlunde svarer til Juni-Isother- 

 men for 14° R., kan man derimod træffe den periodisk indvandret, 

 indtil en koldere eller fugtigere Forsommer atter flytter dens 

 Grænse tilbage. Fra hint ovenfor omskrevne geografiske Omraade 

 maa selvfølgelig de Egne undtages, der have en altfor høj og 

 kold Beliggenhed, f. Ex. Thibet og Kaschmir. De nordligste 

 Punkter, hvor Græshoppesværme have vist sig, ere Edinburgh 

 (1748), Øster-Gøtland (1748 og 1844) og Dynaborg (1545); enkelte 

 Exemplarer ere fundne ved St. Petersburg og Wasa. Længere 

 mod Øst kan man forfølge dens Nordgrænse over Arai Søen, 

 Syr-Darja, Ischim, Irtish, Nor-Saisan, Balchash til Japan. I hint 

 Omraade ere selvfølgelig de beslægtede Arter ikke medregnede, 

 der andensteds optræde som ødelæggende »Vandregræshopper«, 

 men sammenligningsvis have en mindre udstrakt Forekomst. 

 Af Beretningen om Naturforskermødet i Andermatt i 1875 ses 

 det, at Vandregræshoppen i dette Aar har gjort ikke saa lidt Skade 

 paa Markerne ved Bieler-Søen. Her synes dog den tilfældige 

 Omstændighed at være kommen den til Hjælp, at Søens Vand- 

 spejl i den nærmest forudgaaende Tid var blevet sænket , hvor- 

 ved der imellem den nye og den gamle Søbred var dannet et 

 Bælte af nøgne Sandmarker, der endnu ikke var kommet under 

 fuldstændig Kultur; der fandt Græshopperne Aaret i Forvejen et 

 særdeles gunstigt Terræn til at lægge deres Æg i, og ikke min- 

 dre gunstigt var det for de yngre Udviklingstilstande, der kom 

 frem i 1875. Da de bleve større, kastede de sig naturligvis 



18* 



