293 



Det er imidlertid billigt ikke at afsige Dommen 

 over disse graadige Skabninger, førend vi ogsaa have 

 erkyndiget os om den Nytte, som de kunne bringe. At 

 de tilberedte paa forskjellig Maade spises af mange 

 østerlandske Folkefærd, lærer allerede Bibelen os: Jo- 

 hannes den Døber skal jo have forsøgt at riste dem, 

 og de skulle have smagt ham saare fortræffelig med 

 »)vild Honning«. Ligeledes omtaler Diodorus Sicu- 

 lus »Græshoppespiserne« (Acridophagi), en »afrikansk 

 Negerstamme ved Ørkenens Grænse«, smaa magre, over- 

 ordentlige sorte Folk. De stærke Vest- og Sydvestvinde 

 om Foraaret skulle tilføre dem talløse Græshoppesværme 

 fra Ørkenen, som give dem rigelig Næring hele Aaret 

 igjennem og fanges paa følgende Maade: En stor Dal 

 bliver bedækket med friskt Træ (hvoraf der er stort 

 Forraad i Landet); naar nu Græshopperne komme, bliver 

 Træet stukket i Brand , hvorved der frembringes saa 

 tyk en Røg, at de hen over Dalen flyvende Dyr falde 

 ned paa Jorden. Paa denne Maade samles i Løbet af 

 flere Dage store Hobe af dem paa Jorden. Disse blive 

 nu nedsaltede og derved beskyttede mod Forraadnelse. 

 De nævnte Folk have hverken Kvæg eller andre Nærings- 

 midler end Græshopper.« 



Plinius fortæller, at disse Insekter vare en kjær- 

 kommen Spise for Partherne. Og det ere de endnu den 

 Dag i Dag for mange syd- og østerlandske Folkefærd. Saa- 

 ledes saa Ad an son, hvorledes Beboerne af Senegallandene 

 fortærede Græshopper, der dels vare ristede paa Kul, 

 dels stødte og lavede til en Grød med Mælk. Sparr- 

 mann fortæller, at Hottentotterne lave sig en Suppe af 

 Æggene og skulle blive ganske fede af den og af Nydelsen 

 af Græshopperne. Ogsaa Tavernier fandt paa sin 



Femte Række. III. • 19 



