339 



Udbriidsperiodeii , da den konsoliderede Skorpe med Vold- 

 somhed sprænges og gjennembrydes af de i Klodens Indre 

 tilbagetrængte j)lutoniske Kræfter. Efterhaanden som Skor- 

 pen bliver fastere og stærkere, formindskes Udbruddene af 

 de ildflydende Masser, og den Tiistand er da kommen, hvori 

 Jorden for Tiden befinder sig. — Vi ville ikke paa dette Sted 

 Ildvikle denne Theori videre, men kun henvise til, at Plet- 

 dannelsen paa Solen utvivlsomt maa betragtes som en Virk- 

 ning af Afkølingen, og da det samme maa siges om Slagge- 

 dannelsen, saa turde maaske i Følge Analogien følgende Slut- 

 ning ikke være overilet. Ligesom Solpletterne hovedsagelig 

 fremtræde i et 60^ bredt Ækvatorbælte, saaledes ville de 

 første større Slaggemasser lejre sig i en eller flere Ringe*) 

 rundt om Klodens Overflade; hvis Udviklingen gaar sin 

 rolige Gang, blive disse Kinge i Tidens Løb bredere og 

 bredere, men samtidig maa Stjærnens Lys aftage og til sidst 

 slukkes, naar nemlig Slaggemasserne have udbredt sig over 

 hele Overfladen eller i alt Fald Størstedelen deraf. Et 

 Exerapel paa en Stjærne, der er i Aftagen, have vi i d Ursæ 

 majoris eller den mellemste af de 7 bekjendte klare Stjærner 

 i „Karlsvognen". Tyge Brahe angav den af samme Klar- 

 hed som de øvrige 6, medens den nii til Dags er svagere. 

 I Aaret 1782 saa W. Herschel en Stjærne i „Herkules" 

 gradvis antage et rødligt Skjær og pludselig forsvinde. 

 Antage vi, at Slaggemasserne i Lighed med Solpletterne af 

 os ubekjendte Aarsager samle sig paa visse Steder af Over- 

 fladen, vil Stjærnen under sin Omdrejning vende snart lysere 

 snart mørkere Partier af sin Overflade imod os ; paa denne 

 Maade forklarer man langt bedre saa vel „Miras" som mange 

 andre foranderlige Stjærners Lysskifte, end ved Hjælp af 

 de tidligere Hypotheser. 



3. Udryddede Dyr. Hvor Kulturen trænger frem, „for- 

 trænger" den, som man plejer at sige, mange af de inden- 

 landske Dyr os Planter, d. v. s. den udrydder dem lokalt; 

 og hvis den breder sig over hele Artens Omraade, kan Ud- 

 ryddelsen blive total. Det bliver den nemlig let paa mindre 

 Øer i den tropiske Sone; thi hver af disse har ofte sine sær- 

 egne Dyrearter, der ikke findes andensteds; ere de udryd- 



*) Hvad andet ere vel Jupiters mørke Striber, de saakaldte Skybæl- 

 ter? (Om Solpletterne som Slaggedanuelser se i øvrigt dette Tids- 

 skrift 5te R. 1ste Bd S. 81 og flgd. og om foranderlige Stjærner 

 4de R. 1ste Bd. S. 442 og flgd). 



