387 



altsaa har været ganske unyttig. Mellem Hannerne op- 

 staar der heftige Kampe om Hunnerne , hvorved de paa 

 forskjellige Maader lemlæste og beskadige hverandre. 



Efter »Parringen« eller Befrugtningen«, hvad man 

 nu vil kalde den, søge Hunnerne tilbage til deres Skjule- 

 steder, af hvilke de i de første 4—5, Maaneder kun 

 sjælden komme frem. Hannerne og de golde Hunner 

 strejfe derimod bestandig om, men fra Oktober til Februar 

 eller Marts fanger man, som ovenfor anført, yderst sjælden 

 ægbærende Hunner, kun Hanner og Hunner, hvis Tur 

 det ikke er at lægge Æg det Aar. Ud paa Vaaren 

 komme dog, som sagt, ogsaa de rognbærende Hunner frem 

 af deres Skjulesteder, formodentlig drevne af Hunger. 

 Alt efter som Æggene, da »Parringen« fandt Sted, vare 

 mere eller mindre udviklede, gaar der (i Følge Chantran) 

 2 — 25 Dage, indtil de træde ud af Æggelederne. Hunnen 

 lægger sig da paa Ryggen, krummer Halen op imod 

 Bugen og danner saaledes et Rum eller en Slags Sæk, 

 som slutter saa tæt, at Vandet kun i ringe Mængde kan 

 trænge derind; alt som nu Æggene glide ud, det ene 

 efter det andet, befrugtes de af de paa Bugskjoldet og 

 Haleviften anbragte Sædmasser og falde ned i Sækken, 

 der samtidig fyldes med en mælkehvid, klæbrig Slim, 

 som i den sidste Tid førend Æglægningen har samlet sig 

 under tredje til sjette Halerings Bugplader og i disse Ringes 

 Halefødder. Formodentlig sveder denne Slim ud gjennera 

 den bløde Hud, der forbinder Halens Bugplader, og størkner, 

 efterhaanden som den kommer i Berøring med Æggene, 

 derved at der gives Vandet Adgang til disse i smaa Por- 

 tioner, efter som Æglægningen skrider frem. Der dannes i 

 alt Fald af denne Vædske et haardt og elastisk Hylster 

 om hvert Æg samt en Hinde, der forbinder dette med et 



