440 



Stenarters Forekomst i Landet, kan se, fra hvilken Egn 

 en eller anden Skuringssten er kommen; dette minera- 

 logiske Vidnesbyrd bekræfter atter de foregaaende. 



Nogle Steder, især i Egnen mellem Glasgow og 

 Kilmarnock, findes, som vi have omtalt, to Sæt Striber 

 paa Klipperne; i denne Egn have nemlig Syd- og Mel- 

 lemskotlands store Jøkler kæmpet om Herredømmet; 

 snart er den ene, snart den anden trængt mere frem og 

 har derved nødt sin Modstander til at slaa ind i en an- 

 den Retning. Nu viser det sig, ganske som man maatte 

 formode, at Stenarterne i denne Egn ere blandede; de 

 bestaa dels af Sydskotlands, dels af Mellemskotlands 

 Stenarter. 



I det hele taget er Stribernes Retning mere fast og 

 uforanderlig i de højere Egne, hvor de dybe, skarpt ud- 

 prægede Dale have tvunget Isen til at følge deres Spor. 

 I de lavere Egne skred Isen derimod uden Forskjel hen 

 over Høje og Dale, og den mindre kuperede Overflade 

 kunde ikke hindre Isen i nu og da at forandre sin Ret- 

 ning. Ved saadan Vaklen i Retningen maa man ogsaa 

 forklare den særegne Form, som de vidtstrakte Masser 

 af Skuringsier frembyde i de brede Dale. Her løbe nem- 

 lig ofte bølgeformede Højderygge, de saakaldte »sowbacks« 

 (Svinerygge), hen over Overfladen, parallelle indbyrdes 

 og med Dalenes Hovedretning. De minde om de Banker, 

 som vexlende Strømninger danne i en Flodseng. 



Ikke alene over selve Skotland har denne ca. 3000 

 Fod tykke Indlandsis udbredt sig, men den har fortsat 

 sig langt ud over Havbunden; selv paa de yderste He- 

 brider findes Skuringsstriber, hvis Retning tydelig nok viser, 

 at de ikke skyldes særegne Jøkler, men en Ismasse, der 

 udgaaende fra Nordskotland har oversvømmet disse Øer 



