452 



hvorpaa man kan tænke sig deres Opstaaen, end ved 

 Havets Virkning*); det samme gjælder om de tidligere 

 omtalte Terrasser, f. Ex. ved Eaglesham i Sydskotland; 

 skjønt de ikke indeholde Forsteninger, maa de sikkert 

 antages for Havstokke; de forekomme indtil 1100 Fods 

 Højde, ja maaske endog til 1350 Fod. Tænkte man sig nu, 

 at Havet steg 1100 Fod, vilde alle Aaspartierne komme 

 til at ligge i Sunde, der forbandt aabne Havbækkener; 

 her maatte efter al Sandsynlighed stærke, vexlende 

 Strømme herske; her vilde altsaa være gunstige Betin- 

 gelser for Dannelsen af Sandbanker med uregelmæssig 

 Slentning. De øvrige Dale derimod, hvori der ikke fin- 

 des Sandaaser, vilde danne lange, lukkede Fjorde ; i saa- 

 danne er Vandet meget roligt; der vilde aabenbart intet 

 afsættes. Denne Omstændighed synes at styrke den An- 

 skuelse, at Skotland under Indlandsisens Afsmeltning har 

 været sænket ca. 1100 Fod, i hvilken Tid Havet har 

 omdannet de løsere Grusmasser og opskyllet dem i Høje 

 og Aaser. 



I visse lave Egne under 300 Fods Højde forekomme 

 forsteningsførende Lerlag, der høre til samme Periode 

 som Sandaaserne eller maaske ere lidt yngre; de findes 

 især stærkt udviklede i Glasgowbækkenet, hvor de hvile 

 paa Skuringsleret. De ere utvivlsomme Havdannelser, 



*) Paykull fremsætter i sit Skrift: »Istiden i Norden« den An- 

 skuelse, at Aaserne ere Morænedannelser, dannede paa Land af 

 Jøklerne og senere under en Sænkning paavirkede af Havet. 

 Neden for Solhej majøkul paa Island, siger han, ligger en Rulle- 

 stensaas paa langs i Dalen; dens Nordende støder op til Is- 

 væggen, Sydenden strækker sig nogle Hundrede Fod ned i Dalen; 

 noget længere nede ligger en lignende Aas, der ogsaa maa være 

 dannet af Jøklen, da den en Gang strakte sig saa langt ned i Dalen. 



J. W. 



