472 



kommende Stednavne, nemlig Palmelund, en Gaard nord 

 for Vejle Fjord, og Palmevang mellem Slagelse og Nestved, 

 fristes man til at derivere af Palraepilen, da ægte Palmer 

 næppe findes paa disse Steder; hvad det førstnævnte Sted 

 angaar, da bemærkes dog, at da det er bygget af en Lin- 

 denpalm, saa har Gaarden sandsynligvis faaet Navn efter 

 Bygherren. 



Den omtalte Anvendelse af Seljen har været udbredt 

 over Nordtyskland, Sverrig og Norge, Færøerne, hvor Bu- 

 sken er indført og kaldes „Paalmur", ja endog i England, 

 og en Londonner Professor *) mener endog herved at kunne 

 forklare et dunkelt Sted hos Shakespeare, der lader Rosa- 

 linde (i ,,As you like it") finde Palmer i Ardennerskoven. 

 Nu bruges Pilerakler næppe længer i det nævnte Øjemed, 

 men man overlader de guldgule Rakler til Bierne, som i 

 den tidligste Foraarstid især ere henviste til de honningrige 

 Pileblomster, der tillige levere rigeligt Blomsterstøv til Bi- 

 larvernes Fodring. Angaaende Seljen kan endnu bemærkes, 

 at dens latinske Artsnavn formodes at hidrøre fra den For- 

 kjærlighed, som man har ment, at Geden (Capra) nærede 

 for dette Træs Blade. Seljen kan blive et ret anseligt Træ, 

 og der findes saaledcs en hel A!lé af slige Træer mellem 

 Aarhus og Marselisborg. 



Den smukkeste af vore Pile er den i Moser vildt voxende, 

 vellugtende Lavrbærpil (Salix pentandra), hvis længe 

 fastsiddende hvide Frøuld har været anvendt til Lampevæger, 

 hvilket vel har foranledigot dens jydske Navn „Væger". 



Den mindste af vore Pilearter, som dog, hvad Liden- 

 heden angaar, ikke kan maale sig med Polarlandenes, Alpe- 

 toppenes og Glacialtidens Dværgpil, er den af Botanikerne 

 saakaldte krybende Pil (Salix repens) eller, som den i 

 Jylland kaldes, Graaris eller Hvideris, under hvilket Navn 

 den oftere omtales i den ældre danske Lovgivning. Den 

 Rolle, den spiller som Dæmper af Flyvesandet, har ogsaa 

 givet den Navn af Klitris og Marvidie. Om denne Pileart 

 hedder det i Jylland, at naar man slaar Kvæget med Rødder 

 (^eraf, kan det ikke mere trives, hvilket rnaaske ogsaa staar 

 i Forbindelse med, at man der kalder de knudrede indfil- 

 trede Rødder „Risruner"; paa den anden Side hedder det 

 ogsaa om denne Plante, at Kvæget, som æder den, faar en 

 haardere og fastere Hud. 



Berthold Seemann. Hannoverische Sitten und Gebråuche in ihrer 

 Beziehung zur Pflanzenwelt. Leipzig 1862. 



