21 



En af de samvittighedsfuldeste nyere Forskere, der 

 har gjort Studiet af Vulkanerne og ganske særlig af 

 Vesuv til sin Opgave, C. Fuchs, har nylig givet en 

 anden Definition: »En Vulkan«, siger han, »er en stadig 

 eller periodisk Forbindelse imellem et vulkansk Arnested, 

 de der værende glødende, flydende Stenmasser, Dampe 

 o. s. V. og Atmosfæren, og vulkanske Fænomener have 

 deres Udspring under den os geognostisk bekjendte Jord- 

 skorpe, ytre sig med en vis Voldsomhed og fremkalde 

 mer eller mindre kj endelige Forandringer paa Jordens 

 Overflade. « 



Det er noget andet! Den stadige Sammenhæng, L. 

 V. Buch krævede, skyder Fuchs til Side, og den ild- 

 flydende Jordkjærne erstattes ved et vulkansk Arnested, 

 der efter Hr. Fuchs 's Mening paa ingen Maade er fælles 

 for alle Vulkaner, men særligt for hver enkelt eller for 

 hver Gruppe Vulkaner. Hans Tro paa Centralilden staar, 

 saa vidt jeg kan skjønne, paa meget svage Fødder. 



Min Tro derpaa har ærlig talt ikke blot længe vaklet, 

 men er endogsaa for nylig bleven helt borte. Jeg skal 

 anføre de Grunde, hvorpaa min Tvivl hviler. 



Man har ført tre forskjellige Slags Beviser for Til- 

 værelsen af en Centralild. 



Den første Gruppe kunde man kalde det astronomiske 

 Bevis. Man støtter sig paa Laplaces Teori, i Følge 

 hvilken vor Planet i Begyndelsen var en Taageplet, der 

 først var udvidet ved en uhyre Hede, men efterhaanden 

 afkøledes og fortættedes. Under denne Fortætning maa 

 vor Jord have gjennemgaaet et Stadium, paa hvilket den 

 var en smeltet Kugle, der ved fortsat Afkøling fik en 

 Skorpe, medens Kjærnen i det indre endnu var ildflydende. 

 Det vilde vist nok omtrent komme Astronomerne ud paa 



