46 



Den Stemning, hvorom jeg oven for har talt, har for 

 øvrigt ikke altid været den samme som nu. Indtil for 

 et Par Aar siden erkj endte man vel fuldkommen, at nogle 

 Fugle ere til en vis Gavn, og at det er fordelagtigt at 

 frede dem, men man var temmelig tilbøjelig til at tro, at 

 Afgrødens Beskyttelse imod skadelige Insekter afhang af 

 Landmændene selv, der, naar de forenede deres Anstræn- 

 gelser og paa en og samme Tid bekrigede de fælles 

 Fjender ved Anvendelse af visse Stoffer, som Videnskaben 

 eller Charlataneriet stillede til deres Raadighed, maatte 

 kunne fjærne eller udrydde Ødelæggerne og bevare sine 

 Produkter. Men efterhaanden er man kommen til den 

 Erkjendelse, at det er meget vanskeligt, for ikke at sige 

 umuligt, at bringe alle en Egns Jordbrugere til denne 

 Samtidighed i Krigsførelsen, der dog er saa nødvendig; 

 næsten i alle Tilfælde har man set, at Menneskets Kamp 

 mod Insekterne er en af de mest ulige, man kan tænke 

 sig, fordi Insekterne paa deres Side have Antallet, den 

 ubetydelige Størrelse, Bevægeligheden, den natlige Færd, 

 Evnen til at kunne skjule sig og en ofte vidunderlig Frugt- 

 barhed; og saa har man i Følelsen af en Afmagt, der 

 bestandig traadte tydeligere frem, set sig nødsaget til 

 andet Steds at søge en Hjælp, som man ikke fandt hos 

 sig selv. Da har man ogsaa tænkt paa Fuglene, og 

 det var meget naturligt; man har gjort den rigtige Iagt- 

 tagelse, at Fuglenes Antal syntes at formindskes, uden Tvivl 

 en Følge af den overdrevne Jagt, man gjorde paa dem; 

 og man har godtgjort, at særlig Antallet af skadelige 

 Insekter maatte være tiltaget, eftersom deres Ødelæggelser 

 blev mere og mere kjendelige, — hvad jeg rigtig nok til- 

 skriver Agerdyrkningens Fremskridt, Udvidelsen af visse 

 Jordbrug og navnlig af de kunstige og naturlige Enge 



