76 



vilde godtgjøre de tvende Søskendes Uskyldighed for de 

 levende. Saaledes stod disse Rønnetræer og voxede i 

 mange Tider, indtil Hund-Tyrken tidlig i det 17de Aarh. 

 kom til Øerne og øvede alskens Vold, hvoriblandt den, at 

 de omhuggede begge Rønnebærtræerne paa Kirkegaarden, og 

 truede med, at de kom tilbage, naar disse Træer næste Gang 

 blev saa.høje, som de denne Gang havde været. Men 

 ikke har man hørt, at Træerne fra den Tid voxede frem 

 igjen, og det blev anset for en stor Guds Naade; thi hvis 

 det var sket, havde Tyrken nok holdt Ord. 



Hvad der ogsaa bidrager til den Yndest, hvori Rønnen 

 staar hos os, er dens tidlige Løvspring, i hvilken Henseende 

 den overgaar vore øvrige Træer, saa at man vel sjælden 

 vil søge forgjæves efter dens grønne Grene til at smykke 

 Husene med paa Voldborgs Dag, især efter „ny Stil", 

 hvorfor den ogsaa kaldes „Rennemaj" og „Majgrønt". Om 

 Efteraaret benyttes Rønnen igjen til Pynt, i det de røde 

 Kvaste af Bær benyttes til Pynt i Kranse og Lysekroner 

 ved Høstgilder. Den Aarstid, paa hvilken de nævnte Bær 

 blive røde, betegnes ved den sønderjydske Talemaade: „naar 

 Rønnen er rød, er Middagssøvnen død", i det Tyendet om 

 Sommeren gjærne har to Fritimer om Middagen, men disse 

 maa høre op, naar Rønnebærrene ere røde, da Dagene saa 

 ere korte nok endda. Det er en gammel bekjendt Regel, 

 at naar Rønnetræerne bære mange Bær om Efteraaret, da 

 er det et Tegn paa streng Vinter — ventelig for at Fuglene 

 kunne faa rigeligere Føde til at staa imod med. 



Paa Bornholm findes et Par andre Arter af denne 

 Slægt, nemlig Axelbær-Røn og Se Ij e-Røn (Sorhus Åria 

 og S. Scandica). Disse Træers Bær kaldes paa Bornholm 

 Bonderosiner, men ere ellers allerede fra Kyllings Tid be- 

 kjendte under Navn af „Borringholms Rosiner" eller Born- 

 holmske Rosiner, hidrørende fra, at Bønderne undertiden 

 brugte dem i Pølser. At disse Træer trives særdeles godt 

 paa Bornholm, derom vidner ogsaa, at der i Nærheden af 

 Svaneke findes en Kæmpe af et Axelbærtræ, hvis Stamme 

 i Brysthøjde har det usædvanlige Omfang af 12^ Fod^). 

 At de melede Axelbær allerede i en meget tidlig Tid ogsaa 

 andensteds have været anvendte som Fødemiddel, derom 

 vidne de Kjærner af disse Bær, som ere fundne i Pæle- 

 bygningerne i Schweizes Søer ^), ogNielsDorphGunnerus 



) Tidsskrift for pop. Fremst. af Naturvid. 4de Række, 3die Bd , S. 393. 

 ') Oswald Heer. Die Pflanzen der Pfalbauten. Zurich 1865, S. 26. 



