89 



ogsaa hersker en Modsætning med Hensyn til Maaden, 

 hvorpaa de fremkomme i Planten. 



Den gule Farve, som vi træffe f. Ex. hos Val- 

 birk (Acer Pseudoplatamis ) , Pæretræ, Poppel o. fl., skri- 

 ver sig derfra, at Klorofyllet i de smaa Korn i Blad- 

 kjødets Celler har forandret sig; det er ikke længere 

 grønt, men gult, og er gaaet over til et andet Stof, som 

 vi ogsaa ville træffe i de allerfleste gule Blomster. Denne 

 Farveforandring staar i nøje Forbindelse med Bladets 

 Funktion; om Sommeren, medens Træet voxede, blom- 

 strede og satte Frugt, behøvede det, som vi før saa, 

 Bladgrøntet for at kunne spalte Luftens Kulsyre og saa- 

 ledes skaffe sig Næring, men om Vinteren hviler det og 

 ,har da ingen Brug for Bladgrøntet; dette hører derfor 

 op at fungere og forandres , hvorved Bladene efter- 

 haanden blive gulere. 



Der er imidlertid et stort Antal Træer, hvis Blade 

 blive røde; dette hidrører fra, at der i Bladkjødcellernes 

 Cellesaft er opstaaet et rødt Farvestof, medens Klorofyl- 

 kornene aldeles omdannes. Exempler herpaa have vi 

 saa smukt hos den saakaldte »vilde Vin« (Ampelopsis 

 hederacea), hos dens nære Slægtning Vinstokken, hos 

 Kornelen og mange flere. Hos Vinstokken har man lagt 

 Mærke til en ejendommelig Sammenhæng mellem dens 

 Blades Efteraarsfarve og den Kulør, dens Druer have 

 ved Modenheden; til de blaa Druer svare nemlig stærkt 

 røde Blade, medens en Plante med grønne Druer har 

 aldeles grønne Blade om Høsten. 



Som bekjendt tabe ikke alle Planter deres Blade 

 om Efteraaret; mange beholde dem i længere Tid, og 

 saadanne som f. Ex. Vedbend, Buxbom og Naaletræerne 

 kalde vi derfor stedsegrønne. En hel Del Planter, navnlig 



