103 



skylder sin Farve til et optisk Forhold i Bladenes Over- 

 hud, omtrent paa lignende Maade som Pæonens Frø. 

 Man kan let overbevise sig om, at vi her ikke have med 

 Fluorescens at gjøre, men for øvrigt ved man intet om, 

 hvorfra denne Metalglans skriver sig; man har antaget, 

 at den skulde være et Interferensfænomen, der opstaar i 

 det yderste Lag af Overhudens Ydervægge, men denne 

 Forklaring er mere en. Hypotese og Nødhjælp, end den 

 er bevist. 



Vi have hermed kastet et Blik over de vigtigste af 

 Farvefænomenerne inden for Planternes brogede Verden. 

 Der er naturligvis talrige Fænomener, vi aldeles ikke 

 have omtalt, men i det hele og store tør vi nok sige, at 

 vi have betragtet de mest i Øjne faldende og interessante. 

 Læren om Planternes Farver har navnlig i den nyere 

 Tid taget et storartet Opsving, efter at Spektroskopet 

 er traadt i Botanikkens Tjeneste; i England er den saa- 

 kaldte »comparative vegetable chromatology« i Færd med 

 at uddanne sig, navnlig udviklet af Sorby, men hans 

 Resultater have vi ikke vovet at drage ind her i denne 

 Afhandling, da der paa flere Steder er rejst Tvivl om 

 Rigtigheden af dem. I ældre Tider beskæftigede man 

 sig mere med Spekulationer over Sammenhængen mellem 

 de forskjellige Farver, end man undersøgte dem anato- 

 misk og kemisk eller fysisk; saaledes mente man, at 

 ligesom grønt befinder sig i Midten af Solspektret, maatte 

 den grønne Farve i Bladene ogsaa være det Midtpunkt, 

 hvorfra de andre lod sig aflede. Man søgte da at for- 

 klare de forskjellige andre Farver som forskjellige Iltnings- 

 grader af Kiorofyllet o. s. v. , og man havde allerede ved 

 Markvardts og fleres Anstrængelser faaet en temmelig 

 anselig Lære stillet op, da andre Forskere underkastede 



