192 



deres afrikanske Slægtninge jage efter deres Bytte i regel- 

 rette Korpser eller Armeer, dog hver Art paa sin Maade, 

 saaledes som det vil fremgaa af det følgende. 



Den største, men langtfra den almindeligste eller in- 

 teressanteste af de to Hærmyrer, som Bates kjender fra 

 Sydamerika, er Eciton rapax. Hos den deltage alle Ar- 

 bejdere fra den mindste (}U") til den største (^/a") i 

 Jagten, som oftest gaar ud over en meget stor braadløs 

 Myres Bo. Slagordenen er nærmest Gaasegang, i det den 

 ene Myre følger efter den anden i en sluttet Række; 

 men Antallet af dem er aldrig stort. 



En anden Art, som nærmere kan betegnes som Le- 

 gionmyren (E. legionis)^ er langt mindre og ligner i Stør- 

 relse og Farve vore almindelige røde Stikkemyrer (Myr- 

 mica ruhra). Da den lever paa aabne Steder, ere dens 

 Bevægelser lettere at iagttage, saa meget mere som man 

 bedre kan komme den nær, eftersom den ikke bider saa 

 slemt som de andre Hærmyrer. Armeen bestaar af mange 

 Tusende Individer, som bevæge sig i temmelig brede Ko- 

 lonner; forstyrres de, bryde de hurtig Rækkerne og an- 

 gribe hastig og rasende hvert anfaldende eller generende 

 Dyr. Bates traf engang en Armé Legionmyrer, som 

 med stor Ivrighed gravede Huller ind i en Jordvold. 

 Nogle af dem gravede, andre bragte de løsbrækkede Jord- 

 klumper op af Hullerne, medens et tredje Hold tog Jor- 

 den fra andet Hold og bragte den længere bort, for at den 

 ikke skulde rulle ned igjen. Gjennem de gravede Huller 

 trængte andre Arbejdere ned og bragte fra en Dybde af 

 8 — 10" store braadløse Myrer for Dagen; men da disse 

 befandtes at være for store, blev de først revne i Styk- 

 ker af uden for ventende Arbejdere, før de egentlige Last- 



