198 



Myredrosler ikke skulde kunne fordøje dem med deres 

 massive Hoveder og vredne Kindbakker. 



Paa disse Vandringer faar undertiden hele Karavanen 

 ligesom en Raptus af Dovenskab eller tager sig snarere 

 maaske en nødvendig Hvile, Nogle vandre da langsomt 

 omkring, andre børste Følehornene med Forbenene eller 

 rense hverandre. Her og der strækker en Myre først det 

 ene Forben og saa det andet frem for at blive børstet 

 og vasket af en Kammerat, som tager det fremstrakte 

 Ben mellem sine Kindbakker og Tungen og til Slutning 

 giver Vennens Følehorn en venskabelig Afviskning. 



Jeg maa her afskrive et større Stykke af Belts 

 Iagttagelser og dertil knyttede Betragtninger, ikke fordi 

 jeg kan samstemme med disse sidste, men fordi de fore- 

 komme mig højst lærerige, for saa vidt de vise Nutidens 

 Tendenser og de Forklaringer, hvortil en umoden Teori 

 som Darwinismen kan lede ellers flinke Iagttagere. 



»Jeg lagde«, saa fortæller Belt, »en Lerklump over 

 en Myre, saa at kun Hovedet ragede frem. Da der kun var 

 faa af dens Kammerater i Nærheden, varede det noget, 

 inden dens Stilling opdagedes ; men aldrig saa snart var 

 det sket, før den Myre, som gjorde Opdagelsen, satte af- 

 sted i største Fart for at hente Hjælp, og inden lang Tid 

 kom et Dusin Myrer styrtende, tydelig nok under- 

 rettede om det forefaldne; thi de løb lige hen til 

 Fangen og friede ham. Jeg indser ikke, at dette 

 kunde være en instinktmæssig Handling; det var en 

 sympatetisk Hjælp, saaledes som kun Mennesket blandt 

 de højere Pattedyr forstaar at bringe den. Den Ophid- 

 selse og Iver, hvormed de viste deres uslappede Bestræ- 

 belse for Kammeratens Frelse, kunde ikke have været 



