200 



tage en Bestemmelse efter Overlæg, eller at deres Hand- 

 linger ikke ere ledede af Tanke og Overvejelse?«*). 



»Denne Anskuelse styrkes meget ved det Faktum, 

 at deres Hjærne-Nerveknuder ere stærkere udviklede end 

 hos de mindre intelligente Ordener som Billerne. — Da 

 Hymenoptererne staa i Spidsen af Articulaterne, og Patte- 

 dyrene af Hvirveldyrene, er det interessant at se, hvor- 

 ledes i Zoologiens Historie [burde hedde Dyrenes Udvik- 

 lingshistorie] disse to Ordeners Fremtræden og Udvikling 

 (de kulminere, den ene i Myrerne, den anden i Pri- 

 materne) løber parallel. Hvepserne og Pattedyrene frem- 

 træde først sent i den sekundære Periode, og det er først 

 ved Begyndelsen af den tertiære, at Myrer og Aber vise 

 sig paa Scenen. Der ender Parallellen: ikke en eneste 

 Art af Myrerne har opnaaet nogen stor Overlegenhed 

 over alle sine Kammerater, medens Mennesket er langt 

 fremrykket fremfor alle andre Primater«. 



»Naar vi se disse intelligente Insekter levende i 

 ordentlige Samfund af mange Tusender af Individer med de 



*) Ingen af de to her nævnte Historier beviser en dyb Ræsonnering, 

 men det forekommer mig, at Sagen simpelt hen er gaaet til paa 

 den Maade, at i første Tilfælde begyndte Myrerne at kravle op, 

 og naar en af dem da havde faaet Hold, greb en anden Myre 

 strax fat i den lykkelige og arbejdede sig videre op ved Hjælp 

 af denne, som havde nok at gjøre med at sikre sig mod at blive 

 revet ned, uden at man derfor behøver at betragte den som en 

 kvindelig Marcus Curtius. I andet Tilfælde antager jeg, at 

 da Myrernes Kolonne stormede frem ad den smalle Bro, var nogle 

 gledne ned ad Siderne, men havde haget sig fast, før de faldt i 

 Vandet. Naturligvis havde de efterfølgende ikke betænkt sig paa 

 at benytte sig af deres Forgængeres uheldige Stilling, men sidst- 

 nævnte Omstændighed kan dog ikke regnes de uheldige Myrer 

 til Fordel som Bevis paa spartansk Opofrelse. 



