. 203 



Blad eller ryster en Gren, kravle Myrerne ud af Tornene 

 og anfalde med Kindbakker og Braad. Myrerne stikke 

 slemt, og den lille hvide Vable forsvinder først efter 24 

 Timers Forløb. Myrerne ere ogsaa Træets virksomste 

 staaende Armé, i det de ikke blot holde Mennesker og 

 bladædende Pattedyr borte, men ogsaa fri det for en 

 langt værre Fjende: de bladskærende Myrer. Men for 

 denne Tjeneste have de, som sagt, ikke blot Husly, men 

 desuden rigelig Føde. De unge Blade have nemlig paa 

 Midtribben ved Roden af hvert Par Smaablade en kra- 

 terformet Kjortel, som udsondrer en honningagtig Saft. 

 Myrerne elske denne Saft, og de løbe stadig om og 

 slikke den op, efterhaanden som den udsveder. Men 

 Træet yder ogsaa en anden mere solid Føde, i det der i 

 Enden af hver af det sammensatte Blads smaa Afdelinger 

 findes, naar Bladet udfolder sig, et lille gult, pæredannet 

 Legeme, som Myrerne bide af, efterhaanden som de mod- 

 nes. Da Myrerne elske disse pæredannede Legemer højt, 

 vogtes de ivrig og bæres endelig hjem i Triumf, uagtet 

 de ikke ere nogen ringe Byrde for dem. Alt gaar saa- 

 ledes i Fryd og Glæde i den vaade Aarstid, men i den 

 tørre Tid kommer Smalhans, og de fleste Myrer omkomme 

 da af Sult og Tørst. Foruden Pseijdomijrma bicolor fore- 

 kommer ogsaa, men sjældnere, en mindre Art, en Cre- 

 matogaster, som lever paa lignende Maade og staar i 

 lignende Forhold til dette Træ. 



Hermed ville vi slutte vore Fortællinger om de ameri- 

 kanske Myrer og vende os til de evropæiske, af hvilke 

 vist nok A m a z o n m y r e n , Polyergus rufescens, er den po- 

 pulæreste og i mange Henseender interessanteste. lagt- 



