242 



Den samme Drift, nedarvet og forstærket, er Sporen til 

 al videnskabelig Fremadstræben endnu den Dag i Dag. 

 Ledede af den danne vi ved Abstraktion fra Erfaringer 

 fysiske Teorier, der ligge uden for Erfaringens Omraade, 

 men som tilfredsstille Aandens Trang til at se enhver 

 Naturbegivenhed hvile paa en Aarsag. Vore tidligste 

 (og vi kunde uden Tvivl gjærne tilføje: vore forhistoriske) 

 Forfædre brugte, saa vidt deres Evner tillod det, den 

 samme Fremgangsmaade, i det de dannede sig Anskuelser 

 om Tingenes Oprindelse. Ogsaa de støttede sig til Er- 

 faringen, men med den Forskjel, at de enkelte Erfaringer, 

 der udgjorde Kjærnen i deres Teorier , var hentede, 

 ikke fra Studiet af Naturen, men fra hvad der laa vore 

 gamle Forfædre nærmere: Iagttagelser paa Menneskene. 

 Deres Teorier antog i Overensstemmelse hermed antro- 

 pomorfistiske Former. Oversanselige Væsener, der »trods 

 al deres Usynlighed og Magt kun var en Slags Menneske- 

 skabninger, som maaske havde hævet sig op fra selve 

 Menneskeslægten og havde beholdt alle menneskelige 

 Lidenskaber og Lyster« *) — til dem blev Herredømmet 

 over og Styrelsen af Naturfænomenerne overdraget. 



Efterhaandeu som disse tidlige Forestillinger prøvedes 

 ved Iagttagelse og Overvejelse, kunde de ikke i Længden 

 tilfredsstille Slægtens mere skarpseende Aander. Langt 

 tilbage i Historiens fjærneste Tider iinde vi fortrinlig 

 begavede Mænd, der skilte sig fra Hoben og forkastede 

 disse antropomorfistiske Forestillinger, i det de søgte at 

 forbinde Naturfænomenerne ved fysiske Love. Men længe 

 forud for disse renere Forstandsbestræbelser havde Handels- 



*) Hume, »Natural History of Religion« 



