247 



han kun Ligegyldighed. Den røver os blot Sansefor- 

 nemmelserne; saa længe vi ere, er Døden ikke, og naar 

 Døden er, ere vi ikke. Livet har ikke mere noget Onde 

 for den, der er bleven enig med sig selv om, at det ikke 

 er noget Onde ikke at leve. Han tilbad Guderne, men 

 ikke paa den sædvanlige Maade. Den tilbørlig lutrede 

 Forestilling om en Guddomsmagt var i hans Tanker en 

 opløftende Forestilling. Alligevel lærte han: »Ikke er 

 den ugudelig, der forkaster Hobens Guder, men snarere 

 den, der antager dem«. Guderne var for ham evige og 

 udødelige Væsener , hvis Salighed udelukkede enhver 

 Tanke om Bekymring eller Beskæftigelse af nogen som 

 helst Art. Naturen gaar sin Gang i Overensstemmelse 

 med evige Love , og Guderne blande sig aldrig deri. 

 De bebo : 



»Det lyse Straalerum, i hvilket Verd'ner svæve, 

 Hvor aldrig Skyen driver, Vinden rører sig, 

 Hvor aldrig Sne i hvide Stjærner falder. 

 Hvor aldrig svagest Torden sagte drøner. 

 Hvor ingen Lyd af jordisk Sorg opstiger. 

 Der kunde krænke deres evighøje Ro.«*) 



Lange anser Epik ur s Forhold til Guderne for 

 subjektivt og sandsynligvis grundet paa en etisk Trang 

 i hans egen Natur. Vi kunne ikke, naar vi læse Hi- 

 storien med aabne Øjne eller studere Menneskenaturen i 

 dens lønligste Afkroge, undgaa at blive en saadan Trang 

 var. Mennesket har aldrig følt sig tilfredsstillet og vil 

 aldrig føle sig tilfredsstillet ved den blotte Forstands 



^) Tennysons »Lucretius«. 



