249 



om endskjønt hans Formaal synes at være et rent negativt^ 

 tiltaler han dog sin Ven med en Apostels Fyrighed. 

 Hans Formaal er ligesom hans store Forgængers Over- 

 troens Udryddelse, og i Betragtning af, at Folk paa 

 hans Tid skjælvede for enhver Naturbegivenhed som en 

 ligefrem Advarsel fra Guderne, og at evige Pinsler ogsaa 

 stod dem i Udsigt, kan den Frihed, Lucretius til- 

 sigtede, maaske anses for et positivt Gode. »Denne 

 Rædsel«, siger han, »dette Aandens Mørke maa fordrives, 

 ikke ved Solens Straaler og Dagens glimrende Pile, men 

 ved Betragtningen af Naturen og dens Love.« Han til- 

 bageviser den Forestilling, at noget som helst kan komme 

 af intet, eller at det, som en Gang er frembragt, kan 

 falde tilbage til intet. De første Begyndelser, Atomerne, 

 ere uforgængelige, og i dem kunne alle Ting til sidst 

 opløses. Legemer ere dels x4.tomer, dels Sammensætninger 

 af Atomer , men Atomer selv kan intet tilintetgjøre. 

 De ere som enkelte Legemer stærke ved deres Udelelig- 

 hed, og ved deres inderligere Forbindelse kunne alle Ting 

 blive tast sammentrængte og besidde varig Styrke. Han 

 nægter, at Materien er delelig i det uendelige; til sidst 

 komme vi til Atomerne, der danne det uforgængelige 

 Grundlag, uden hvilket al Orden i Tingenes Frembringelse 

 og Udvikling vilde være ophævet. 



Da Atomernes mekaniske Sammenstød fra hans Syns- 

 punkt er Tingenes ene fyldestgjørende Aarsag, bekæmper 

 han den Forestilling, at Naturens Indretning skulde i 

 nogen Henseende skyldes en fornuftig Hensigt. Atomernes 

 gjensidige Paavirkning igjennem en uendelig Tid gjorde 

 alle Slags Sammensætninger mulige. Af disse blev de 

 dertil skikkede varige , medens de uskikkede forsvandt. 



