255 



Jeg har undertiden tilladt mig at sammenligne 

 Aristoteles med Goethe og at give Stagiriten Æren 

 for en næsten overmenneskelig Evne til at samle og 

 systematisk ordne Kjendsgjerninger, men tillige at anse 

 ham for sørgelig fattig i en anden Retning, i hvilken 

 ogsaa Goethes Begavelse med Rette er bleven kaldt 

 ufuldstændig. Whewell henfører Aristoteles's Vild- 

 farelser ikke til Uagtsomhed for Kjendsgjerninger, men 

 til »Uagtsomhed for den i Kjendsgjerningerne liggende 

 Tanke — Tanken om mekanisk Aarsag, o : Kraft — og 

 til dens Erstatning med ubestemte eller utilsvarende 

 Forestillinger, der kun dreje sig om Rumforhold og give 

 et Udtryk for undrende Følelser.« Dette er ganske vist 

 sandt, men i Ordet »Uagtsomhed« ligger kun det aande- 

 lige Fejlsyn, hvorimod det efter min Mening hos Ari- 

 stoteles saa vel som hos Goethe ikke var noget Fejl- 

 syn, men ren aandelig Uformuenhed, der laa til Grund 

 for Fejltagelserne. Som Fysiker røbede Aristoteles 

 nogle af hvad vi vilde kalde de værste Egenskaber hos 

 en Nutidens Forsker i Fysik — uklare Forestillinger, 

 forvirret Tankegang og en altfor stor Tillid til Ord, som 

 foranledigede det Selvbedrag hos ham, at han havde 

 magtet sit Æmne, medens han i Virkeligheden ikke havde 

 faaet Hold paa dets Grundforhold; han satte Ord i Stedet 

 for Ting, Subjekt i Stedet for Objekt, prædikede Induk- 

 tion uden selv at øve den, vendte Undersøgelsens rette 

 Orden om og gik fra det almindelige til det enkelte i 

 Stedet for fra det enkelte til det almindelige. Han gjorde 

 Universet til en lukket Kugle , i hvis Midte han satte 

 Jorden, i det han af almindelige Grundsætninger, til sin 

 egen Tilfredshed og til hele Verdens for næsten 20U0 Aar, 



