256 



beviste, at intet andet Verdenshele var muligt. Hans 

 Begreber om Bevægelse var aldeles ufysiske. Den var 

 naturlig eller unaturlig, god eller ond, rolig eller vold- 

 som — ingen virkelig mekanisk Opfattelse af den laa 

 paa Bunden af hans Tankegang. Han paastod, at et 

 tomt Rum kunde ikke være til, og beviste, at hvis det 

 var til, vilde Bevægelse i det være umulig. Han bestemte 

 å priori, hvor mange Dyrearter der maatte existere, og 

 paaviste af almindelige Grundsætninger, hvorfor Dyrene 

 maatte have visse nærmere angivne Dele. Naar i Nu- 

 tiden en fremragende Filosof, der staar langt over Vild- 

 farelser af denne Art, erindrer disse Misbrug af den 

 aprioriske Metode, vil han kunne forstaa Fysikernes 

 Betænkelighed ved at godkjende de saakaldte aprioriske 

 Sandheder. Aristoteles's Vildfarelser i Enkeltheder 

 var betydelige og talrige. Han paastod; f. Ex., at kun 

 lios Mennesket fandtes Hjærtets Banken, at Legemets 

 venstre Side var koldere end den højre, at Mænd havde 

 :flere Tænder end Kvinder, og at der er et tomt Rum, 

 ikke fortil, men bagtil i hvert Menneskes Hoved. 



Der er en Hovedegenskab ved fysiske Ideer, som 

 aldeles manglede baade Aristoteles's og hans Til- 

 hængeres, nemlig den Egenskab at kunne fremstilles som 

 et sammenhængende Billede — en »Forestilling« — 

 for Tanken. Lad os med Hensyn til denne Evne til at 

 kunne fremstilles eller forestilles for Tanken sammen- 

 ligne det Tilfælde, hvori Aristoteles's Discipel hen- 

 fører Vandets Opstigning i en Pumpe til Naturens »Afsky 

 for det tomme Rum«, med hint andet, hvor Pascal 

 foreslaar at afgjøre Spørgsmaalet om Atmosfærens Tryk 

 ^ed Bestigningen af Puy de Dome, I det ene Tilfælde 



