265 



selv som existerende uden for vore Legemer som i dem, 

 og at vi kunne overføre Livet paa en hel Række af 

 Legemer, hvis Opløsning alle til Hobe ikke formaar mere at 

 opløse vort virkelige Selv eller at »berøve os Livsevnerne — 

 Evnerne til Iagttagelse og Handling — end Opløsningen 

 af et hvilket som helst fremmed Stof, af hvilket vi kunne 

 modtage Indtryk, eller som vi kunne bruge til Livets 

 almindelige Behov.« Følgende Sætning er Nøglen til 

 Biskoppens Stilling: »Vore organiserede Legemer ud- 

 gjøre ikke i højere Grad nogen Del af vort Selv end 

 noget som helst andet Stof omkring os.« Til Bevis 

 herpaa anfører han Brugen af Briller, der »tilberede 

 Gjenstandene« for »Iagttagelsesevnen« ganske paa samme 

 Maade som Øjet. Dette er ikke mere iagttagende end 

 Brilleglasset, men i fuldkommen samme Grad som dette 

 Selvets Redskab og altsaa lige saa fremmed for Selvet 

 som Brilleglasset. »Og hvis vi med vore Øjne kun 

 se paa samme Maade som med Briller, kunne vi 

 analogisk gjøre en lignende Slutning om alle de øvrige 

 Sanser.« 



Lucretius kom, som De vide, netop til en mod- 

 sat Erkj endelse , og det vilde ganske vist have sin 

 Interesse at høre, hvad han vilde eller kunde fremføre 

 mod Biskoppens Ræsonnement. Da en kort Drøftelse af 

 dette Punkt vil sætte os i Stand til at se Konsekvenserne 

 af Svaret paa et vigtigt Spørgsmaal, vil jeg lade en 

 Discipel af Lucretius prøve Styrken af den Stilling, 

 som Biskoppen indtager, og derpaa lade denne svare 

 med det Formaal om muligt at vælte Vanskeligheden 

 tilbage paa Lucretius. Enhver skal foredrage sin 

 Sag frit og fuldstændig, og De skulle være Voldgifts- 



