277 



Tiingsevne.« Under mine hyppige Samtaler med af- 

 døde Sir Benjamin Bro die, en Mand af en i høj Grad 

 filosofisk Aand, henledte han ofte min Opmærksomhed 

 paa, at allerede i 1794 var Charles Darwins Bedste- 

 fader Charles Darwins Banebryder. I 1801 forsøgte 

 den berømte Lam ar c k, der frembragte saa dybt etind- 

 tryk paa Almenheden, da Forfatteren til »Vestiges of 

 Creation« med saa stor Styrke fremsatte hans Anskuelser, 

 at vise Arternes Udvikling ved Forandringer i Vaner og 

 ydre Omstændigheder. I 1813 oplæste i det kongelige 

 videnskabelige Selskab i London Opfinderen af vor nu- 

 værende Dugteori, Dr. Wells, en Afhandling, i hvilken 

 han, for at bruge Darwins Ord, »tydelig erkjender 

 Principet: naturlig Kaaring, og det er den første Er- 

 kj endelse deraf, der er bleven paavist.« Den Grundighed 

 og Dygtighed, hvormed Wells arbejdede, saa vel som hans 

 Karakters øjensynlige Selvstændighed have for længe 

 siden gjort ham til en af mine Yndlinge, og det var mig 

 derfor særdeles tilfredsstillende at træff'e paa dette yder- 

 ligere Vidnesbyrd om hans skarpe Blik. Prof. Grant, 

 Patrick Matthew, von Buch, Forfatteren til »Vestiges 

 of Creation«, D'Halloy og andre*) viste ved de af 

 dem fremsatte mere eller mindre klare og rigtige An- 

 skuelser, at Spørgsmaalet havde gjæret blandt Viden- 

 skabsmændene længe førend 1858, det Aar, da Darwin 

 og Wallace samtidig, men uafhængig af hinanden. 



*) I 1855 udtalte Herbert Spencer (»Principles of Psychology«, 

 2den Udg. , 1ste Bind, Pag. 465) den Tro, »at Livet under alle 

 Former er opstaaet ved en uafbrudt Udvikling, der er gaaet for 

 sig ved Hjælp af hvad der kaldes naturlige Aarsager.« 



