280 



experimenterende Forskers Pligt at lade Naturens Betin- 

 gelser samvirke og frembringe dens Resultater, og det 

 var netop Darwins Fremgangsmaade*). Han gjorde sig 

 bekjendt med, hvad der uden at kunne være mindste 

 Tvivl underkastet kunde udrettes i Retning af at frem- 

 bringe Afarter. Han satte sig i Forbindelse med Due- 

 opdrættere og kjøbte, tiltiggede sig, holdt og iagttog 

 enhver Race, han kunde overkomme. Om endskjønt de 

 alle udsprang af samme Stamme, var Forskjellen mellem 

 disse Duer dog en saadan, »at der kunde vælges en 

 Snes af dem, som, hvis de vistes en Fuglekjender, og 

 man sagde ham, at det var vilde Fugle, upaatvivlelig af 

 ham vilde blive opstillede som velafgrænsede Arter.« 

 Det simple Princip, hvorefter Dueopdrætteren saa vel som 

 Kvægopdrætteren gaar frem, bestaar i at udvælge en 

 hvilken som helst Afvigelse, der tiltaler ham, og saa 

 forplante denne Afvigelse ved Nedarvning. Med Øjet 

 stadig fæstet paa den særegne Form , han ønsker at 

 drive til Yderlighed, udvælger — »kaarer« — han den, 

 efterhaanden som den kommer igjen i de efter hinanden 

 følgende Kuld, og lægger paa denne Maade Tilvæxt til 

 Tilvæxt, saa længe indtil der er naaet en forbavsende Af- 

 vigelse fra Stamformen. Mennesket frembringer i dette 

 Tilfælde ikke Afændringens Elementer. Han iagttager 

 dem kun og lægger dem ved sin »Kaaring« sammen, saa 

 længe indtil det ønskede Maal er naaet. »Intet Menneske«, 

 siger Darwin, »vilde nogen Sinde forsøge paa at frem- 



*) Dog er kun det første Skridt gjort i Retning af virkelig experi- 

 niental Bevisførelse. Forsøg, der nu begyndtes, kunde om et 

 Par Aarhundreder maaske levere Kjendsgjerninger af uberegnelig 

 Værdi for Fremtidens Videnskab. 



