287 



til det sidste Teorien om »naturlig Kaaring«. En af de 

 mange Gange, jeg havde den Fornøjelse at mødes med 

 ham i de forenede Stater, var paa Hr. Winthrops 

 skjønne Bopæl i Brookline i Nærheden af Boston. Da 

 vi rejste os fra Frokosten, standsede vi alle ligesom af 

 en fælles Indskydelse foran et Vindue og fortsatte der 

 en Samtale, der var begyndt ved Bordet. Ahorntræet 

 stod i sin Efteraarspragt , og den sjældne Skjønhed i 

 Landskabet uden for syntes mig stille og uden Forstyr- 

 relse at gjennemtrænge Aandsvirksomheden. Alvorlig, 

 næsten vemodig, vendte Agassiz sig om og sagde til 

 de omstaaende Herrer: »Jeg tilstaar, jeg havde ikke 

 ventet, at denne Teori skulde blive saa almindelig an- 

 taget, som den er bleven, af de bedste Hoveder i vor 

 Tid. Det Bifald, den har vundet, er større, end jeg 

 vilde have troet muligt.« 



I vore Dage ere store Almensætninger blevne naaede« 

 Teorien om Arternes Oprindelse er kun en af dem. En 

 anden af endnu videre Rækkeevne og mere gjennem- 

 gribende Betydning er Læren om Kraftens Bevarelse, 

 hvis yderste filosofiske Konsekvenser endnu kun dunkelt 

 skimtes — denne Lære, der »binder Naturen i Skæbnens 

 Baand« i en Grad, som man hidtil ikke har indset, i det 

 den af hvert forudgaaende kræver dets ensgjældende 

 (ækvivalente) efterfølgende, af hvert efterfølgende dets 

 ensgjældende forudgaaende, og bringer Livsfænomener 

 saa vel som fysiske Fænomener ind under hin Kavsali- 

 tetens Lov, der, saa langt som den menneskelige For- 

 stand hidtil er trængt ind, gjør sig gjældende overalt i 

 Naturen. Længe forud for ethvert egentligt Forsøg i 

 denne Retning var Paastanden om Stoffets Vedvaren 

 og Uforgængelighed fremkommen, og al senere Erfaring 



