297 



Livets Oprindelse er et Punkt, der af Darwin og 

 Spencer kun berøres let, hvis det overhovedet berøres. 

 Ved gradvis at formindske Antallet af Stamfædre kom- 

 mer Darwin til sidst til én » Urform » , men han siger 

 ikke, saa vidt jeg husker, hvorledes han antager, at 

 denne Form er bleven til. Han anfører med Tilfreds- 

 stillelse en Udtalelse af en berømt Forfatter og Teolog, 

 der •> efterhaanden havde lært at indse, at man har fuld- 

 kommen saa ophøjet en Forestilling om Guddommen, 

 naar man tror, at den skabte nogle faa Urformer, der 

 var i Stand til selv at udvikle sig til andre nødven- 

 dige Former, som naar man tror, at den Allerhøjeste 

 behøvede en ny Skabelsesakt for at udfylde de Huller, 

 som hans Loves Virksomhed havde foraarsaget«. Hvad 

 Darwin mener om denne Anskuelse om Livets Begyn- 

 delse, om han lader sin »Urform« opstaa ved en Skaber- 

 akt eller ikke, véd jeg ikke. Men det Spørgsmaal vil 

 uundgaaelig blive rejst: »hvorledes kom den Form der?« 

 Ved Formindskelsen i Antal af de skabte Former vinder 

 man, saa vidt jeg kan indse, ikke synderlig. Anropo- 

 morfismen, som det synes at være Darwins Formaal 

 at faa af Vejen, er lige saa fast knyttet til Skabelsen af 

 nogle faa Former som til Skabelsen af en vrimlende 

 Mængde. Vi behøve Klarhed og Konsekvens her. To 

 Veje og ikke flere staa os aabne. Lad os enten ufor- 

 beholdent aabne vore Døre for Forestillingen om Ska- 

 berakten, eller lad os opgive den og fuldstændig for- 

 andre vore Anskuelser om Materien. Hvis vi betragte 

 Materien, saaledes som den skildres af Demokrit og 

 som den. Slægtfølger igjennem, er bleven defineret i vore 

 videnskabelige Lærebøger, vil den absolute Umulighed af, 

 at nogen som helst Livsform kunde fremkomme af den. 



