302 



Del. Vi kunne forfølge Udviklingen af Nervesystemet 

 og dermed sammenholde de parallelle Fænomener, Sans- 

 ning og Tænkning. Vi se med uomtvistelig Sikkerhed, 

 at de gaa Haand i Haand. Men vi forsøge at flyve i et 

 tomt Rum, i det Øjeblik vi søge at fatte Forbindelsen 

 imellem dem. Der behøves her et arkimedisk Støtte- 

 punkt, som Menneskeaanden ikke har til sin Kaadighed, 

 og Bestræbelsen for at løse Problemet ligner — for at 

 laane et Billede, som en berømt Ven af mig har brugt — 

 en Mands Anstrængelser for at løfte sig i Vejret ved sin 

 egen Buxelinning. Alt, hvad her er blevet sagt, maa 

 forstaas i Forhold til denne Grundsandhed. Naar der 

 tales om »begyndende Sanser« , om »Differentieringen af 

 et Væv, der oprindelig var ubestemt følende over det 

 hele«, og naar disse Processer sættes i Forbindelse med 

 »en Organismes Modifikation efter Omgivelserne«, saa 

 maa den samme Parallellisme uden Berøring eller endog 

 blot tilnærmelsesvis Berøring underforstaas. Der er 

 ingen Sammensmeltning mulig mellem de to Klasser af 

 Kjendsgjerninger — ingen Bevægekraft i den menne- 

 skelige Forstand, der kan føre fra den ene til den anden 

 uden logisk Brud. 



Fremdeles udleder Udviklingslæren Mennesket i dets 

 Helhed fra Vekselvirkningen mellem Organisme og Om- 

 givelser igjennem uoverskuelige svundne Tider. Den 

 menneskelige Forstand for Exempel — denne Evne, som 

 Spencer saa behændig har ført tilbage til dens" egen 

 Fortid — er selv et Resultat af Vexelvirkningen mellem 

 Organisme og Omgivelser gjennem kosmiske Tidsrækker. 

 Visselig har Brugshævd aldrig gjort en mere uomtvistelig 

 Retsf ordring gj ældende. Men nu træffer det sig yder- 



