378 



dens Vinger, men den slipper aldrig ud af Sarraceniens 

 Vædske; omtrent J Minut efter, at den er falden ned, 

 synes den død, men hvis man strax trækker den op, kan 

 den dog komme til sig selv igjen efter ^ — 1 Times For- 

 løb.« Fuldstændig kjendte ere disse Planter ikke, ognaar 

 man maa antage om dem , at de virkelig fortære de 

 fangne Insekter, er det nærmest paa Grund af Analogien 

 med de andre. 



Massen af de fangne Dyr skal kunne være ganske 

 uhyre — mere end Planten maaske kan have Brug for; 

 men de komme undertiden ogsaa andre til Gode, i det 

 man kan se visse insektædende Fugle, som have lært, at 

 der er et Bytte at gjøre i de hule Blade , aabne dem 

 med deres Næb og plyndre Sarraceniens Spisekammer. 

 Et andet mærkværdigt Træk har en nordamerikansk 

 Naturforsker, Riley, i Fjor oplyst os om (det findes med- 

 delt blandt andre Steder i »Nature«), og det bestaar 

 deri, at der er to Insekter, som ere »skudfrie« og uden 

 Fare færdes i, ja endog ere henviste til at leve i »det 

 sireneagtige« Blads Indhold. Det ene er et lille Møl 

 (Xanthoptera semicrocea Guen.), hvis Hunner lægge Æg- 

 gene nær »Trompetens« Munding, og hvis Larver ligeledes 

 leve der; den anden er en Spyflue, som Riley har givet 

 Navnet Sarcophaga Sarraceniæ. I Bladene af Sarracenia 

 variolaris og flava vil man næsten uden Undtagelse finde 

 en hvidlig, benløs Maddike tumlende sig; den er omtrent 

 saa tyk som en Pennepose, og naar den har ladet sig 

 amme op i denne Vælling af dyriske Levninger, gnaver 

 den sig ud af Bladet, gaar ned i Jorden og gjennemgaar 

 sin Forvandling. Efter faa Dages Forløb kommer den 

 frem som fuldt udviklet Spyflue. Den hører til de levende- 



