391 



tre af den anden o. s. v., kort sagt efter simple og for 

 en bestemt Forbindelse uforanderlige Forhold, og heraf 

 følger da, at de mindste Smaadele af denne Forbindelse 

 have en aldeles bestemt Sammensætning, den samme, som 

 er gjennemgaaende for hele Legemets Masse. 



Saaledes fremtræder da den betydningsfuldeste Kjends- 

 gjerning i Kemien, det uforanderlige indbyrdes Vægtfor- 

 hold mellem de Stoffer, der indgaa i en Forbindelse, som 

 en nødvendig Udvikling af den Grundsætning, at de ke- 

 miske Forbindelser dannes ved Sammenslutning af Atomer 

 med uforanderlig Vægt. Berzelius sammenlignede Ato- 

 merne med smaa Magneter. Han tillagde dem to Foler, 

 hvor de to elektriske Fluida var samlede hvert for sig, 

 men i ulige stor Mængde, saaledes at ved den ene Fol 

 var et Overskud af en af dem. Der findes, sagde han, 

 Atomer med et Overskud af positiv Elektricitet og andre 

 med et Overskud af negativ Elektricitet; de første til- 

 trække de sidste, og denne Tiltrækning, der er Aarsagen 

 til den kemiske Kraft, sammenknytter Atomerne indbyrdes 

 i alle deres Forbindelser. I det Øjeblik en Forbindelse 

 dannes, sættes Atomerne i Bevægelse; er Forbindelsen 

 dannet, ere de i Hvile og ligesom delte i to Lejre, paa 

 én Gang tiltrukne af og stillede i Modsætning til hver- 

 andre ved de to uensartede Elektriciteter. 



Man ser, hvorledes den elektrokemiske Lære, der 

 paa en sindrig Maade blev bragt i Overensstemmelse med 

 Atomlæren, havde hævet Lavoisiers Tvedelingslære til 

 Højdepunktet af et System, som i den første Halvdel af 

 dette Aarhundrede syntes urokkelig grundlagt. De hidtil 

 bekjendte Kjendsgjerninger passede med Lethed ind i 

 Systemet, og det rige Æmne, som flittige eller aandrige 

 Videnskabsmænd stadig samlede sammen, blev strax ind- 

 ordnet i Systemet. 



