436 



skrift. Vi skulle kortelig fremstille Insekternes Virk- 

 somhed hos vor almindeligste Art, den hvide Tvetand 

 (Lamium album). Honningen afsondres af to kjødfulde 

 Puder paa den forreste Side af Frugtknuden, opfylder 

 den nederste Del af det lange, hvide Rør og beskyttes 

 mod Regnen af en stiv Haarkrans ; lige over denne hæver 

 Røret sig lodret, og for oven deler Kronen sig i en bred 

 Underlæbe, der tjener Insekterne til Holdeplads, og en 

 Overlæbe, der er forsynet med to store Sideflige og en 

 øvre hvælvet Del, der dækker over Støvknapper og 

 Griffel ; af dennes to Argrene ligger den ene i dens For- 

 længelse, parallel med Støvtraadene, men den anden er 

 rettet lodret nedad, som man let ser, naar man betragter 

 Blomsten fra Siden. Naar Blomsten aabner sig, ere 

 baade Støvknapper og Ar tjenstdygtige; strax indfinde 

 Humlerne sig, og Blomstens Bygning passer fortrinlig til 

 deres Legeme. En Humle sætter sig paa Underlæben 

 og trænger med Forbenene ind mellem de to Sidelapper; 

 de slutte nøje om dens Bryst, medens Baglivets øvre Del 

 ligesaa tæt omsluttes af den hvælvede Overlæbe. Under 

 denne Bevægelse har Ryggen naturligvis først berørt den 

 fremspringende Griffelgren, som altsaa modtager fremmed 

 Støv, hvis Humlen bringer dette med sig; medens den 

 suger, kan man se Baglivet afvexlende udvide sig og 

 trække sig sammen, og herved drysses det meste af 

 Støvsækkenes Indhold ud over dens Ryg. Ogsaa Bierne 

 besøge Tvetanden for at samle Støv, ligesom ogsaa 

 kortsnablede Humler tit bide Hul paa Kronrøret for at 

 naa Honningen. I begge Tilfælde finder Selvbestøvningen 

 let Sted paa Grund af Arrets Stilling til Støvsækkene. 

 En udpræget protandrin Dikogami finde vi hos Myn- 

 ten, Merian, Timian og Korsknoppen (Glechoma); 



