at skabe et Dyr, der skyder med Fiskens Hurtighed 

 gjennem Vandet og tumler sig i den stærkeste Brænding, 

 men ikke desto mindre bevæger sig paa Land med en ikke 

 ringe Dygtighed. — Otariernes geografiske Udbredning er 

 ret mærkelig, for saa vidt som de egenlig kun bebo de 

 nordlige og sydlige Dele af det store indo-pacifike Ocean 

 samt den nærmest tilstødende Del af det sydlige Atlanter- 

 hav; i dettes nordlige Del findes de aldeles ikke, og 

 i de egenlig tropiske Dele af Sydhavet ere de i alt Fald 

 sjeldne. De falde i systematisk Henseende i to Grupper, 

 som vi kunne benævne »Søløver« og » Søhjørne d. Sø- 

 løverne (»Hair-Seals«) ere i det hele større og have 

 korte og brede Øren samt — hvad der i økonomisk- 

 teknisk Henseende er af Vigtighed*) — en kort glat Pels 

 ligesom de almindelige Sælers, bestaaende næsten af Dæk- 

 haar alene, d. v. s. med saa lidt udviklede Uldhaar, at 

 man maa se nøje til for at finde dem, og at deres Skind 

 er uden Værd som Pelsværk. Søbjørnene (»P^ir-Seals«) 

 ere mindre, have længere Øren og længere Bagfødder, hvis 

 Svømmehud rager langt ud over Tæerne, samt en tyk 

 blød Pels, hvilket dels hidrører Ira en stærk Udvikling 

 af Uldhaarene eller Underhaarene , dels fra at selve 

 Dækhaarene ere forholdsvis meget længere end hos Sø- 

 løverne. I geografisk Henseende falde de derimod snarere 

 i tre Grupper: en nordlig, en sydlig og en mellem- 

 liggende. Den nordlige bestaaer af Stellers Søløve 



*) Spaniernes Kfterkommcre ved Kysten af la Plala-Staterne skjelne 

 derfor meget rigtig mellem »LoIjos niarinos con nno pelo« og 

 • Lobos marlnos con dos pclos.« — Del. angives ogsaa stundom, 

 at Sobjørnene ere smækrere af ^Ivabelon og have en spidsere 

 Snude, Søløverne plumpere med l)redere Snude — men det er 

 ikke ganske klart, om disse Forliold afgive konstante Karakterer. 



