29 



endnu i liundredevis, siger Theodor Lyman, som •be- 

 skriver deres Færd paa følgende Maade: »Vandet er 

 deres rette Element, de svømme overordenlig liurtig og 

 let uden at ændse Dønningen eller Brændingen; naar de 

 ville i Land, benytte de en stærk Bølge, der hjælper dem 

 til at faa Forlufterne op paa fast Land; idet Bolgen 

 gaaer tilbage, begynde de at arbejde sig op ad de stejle 

 Klipper, vridende Kroppen fra den ene Side til den anden 

 med plumpe ormagtige Bevægelser, og faa saaledes deres 

 Luffer skiftevis anbragte i saadanne Stillinger, at de 

 kunne skubbe Legemet lidt fremad. Det er forbavsende 

 at se dem komme op ad Skraaninger med en Hældning 

 af over 45°, hvor et Menneske kun med stor Anstræn- 

 gelse vilde kunde krybe*). Naar Overfladen er næsten 

 vandret, gaaer det raskere for dem, ofte paa den Maade, 

 at de samle Bagkroppen under sig, rejse sig op paa 

 Randen af deres Forlemmer og saa vælte forover, idet 

 de kaste sig fremad. Alt som de komme højere op, 

 hilses de med lydelig Gjøen af alle de Sæler, som de 

 komme forbi, og disse Vræl høres langt bort. Naar de saa 

 have naaet en god Plads til at ligge og slikke Solskin 

 paa, strække de sig ud i forskjellige Stillinger, i Reglen 

 paa Maven, undertiden paa Siden eller næsten paa Ryg- 

 gen. Deres egen Vægt, som i Vandet jo bæres af dette, 

 synes at trykke dem meget, og det synes at være en 

 Anstrængelse for dem at løfte Hovedet, hvilket de dog 

 ofte gjøre længe ad Gangen. De lege idelig med hin- 



Kapt. Abbot fortæller, at han en Gang stod og saa paa en 

 Gruppe Søløver fra Toppen af en meget stejl Fjeldklint af 8—10 

 Alens Højde ; da de bleve opmærksomme paa menneskelige Stemmer, 

 udstødte en stor Søløve et pludseligt Brøl og for op ad Klippen, 

 hvorpaa A. sad, saa at han, der var vaabenløs, hurtig maatte 

 trække sig tilbage. 



