45 



og sammenlignes med den lignende Dannelse paa Sæd- 

 legemerne af Padderne og Salamandrene. Hvad derimod 

 Æg- og Sædgjemmerne angaaer, da er Bygning og Ud- 

 vikling i alt væsenligt som hos Bregnerne; kun vil man 

 af Billedet se, at Sædgjemmerne (s— s, Fig. 9, ^), der 

 hver udvikle hundrede til halvandethundrede Sædlegemer, 

 sidde paa Forkimens Rand og ere mere indsænkede i 

 denne, og det samme er Tilfældet med Æggjemmerne 

 (æ — æ, Fig. 9, B) , der kun ved den senere Vækst af 

 Forkimen komme til at sidde paa dens Overside; deres 

 Hals bestaaer som hist af fire Cellerækker, der, naar de 

 aabne sig, slaa sig tilbage omtrent som Arrene hos mange 

 Blomsterplanter, saa at Hofmeister sammenligner Halsen 

 i denne Skikkelse med et ,,firarmet Kasteanker"; men 

 forresten er alt det andet som hos Bregnerne. Selve 

 Befrugtningsakten er endnu ikke iagttaget; det er aaben- 

 bart, at Regnen og Duggen maa træde hjælpende til, og 

 slaa Bro mellem Sæd- og Æggjemmerne, hvis Forkim oftest 

 pleje at vokse mellem hverandre, undertiden endogsaa 

 væve sig ind i hverandre; Hofmeister gjør ogsaa op- 

 mærksom paa, at naar overmodne Sædgjemmer frivillig 

 briste, kastes de i deres Moderceller endnu indesluttede 

 Sædlegemer med en ikke ringe Kraft ofte flere Linier bort. 



Af de Kar-Lønboplanter, som kun have en Slags 

 Sporer („de isospore") , have vi endnu Slangetunge- 

 Familien tilbage. Tidligere stilledes de to Slægter, 

 Slangetunge (Ophioglossum) og Maanerude (Botry- 

 chium), de eneste, som høre til denne Familie, sammen 

 med de ægte Bregner. Udviklingshistorien har vist, at 

 der til de i det ydre umiddelbart fremtrædende Afvigelser 

 fra disse knytter sig andre, der ere endnu væsenligere, 



