76 



ikke gjennem Barken paa de ældre Rodder. Lindetræerne 

 begyndte at visne omtrent den 30te September; den 12te 

 Oktober havde den mest udsatte og den 19de samme Maaned 

 den anden mistet alle Blade, medens de fleste andre Linde- 

 træer til den Tid endnu vare fuldkommen gronne. — Efter 

 et halvt Aars Forlob afbrod man Forsoget for de to 

 mest udsatte Træers Vedkommende, medens det for det 

 tredies skulde fortsættes til 7de Juli 1871. Men sidste 

 Foraar gave Lonnen og de nærstaaende Benvedbuske og 

 Ælmen intet Livstegn fra sig; deres Ved var tort og 

 Vækstlaget udtorret, og hos Lonnen brod en paa dødt Træ 

 meget almindelig blegrød lille Svamp fi-em i Masse. De to 

 Lindetræer bedækkede sig vel til normal Tid med nyt Lev, 

 men Bladene bleve lidt mindre og blegere end paa de 

 øvrige Linde i Haven, og Tegn paa en dødelig Sygdom 

 viste sig deri, at Vækstlaget var udtorret, og at de nævnte 

 Svampe i Mængde brode frem paa den mod Gasometrene 

 vendende Side af Stammen. Det viser sig altsaa tydelig, 

 at den almindelige Lysgas kan dræbe visse Træer, naar 

 deres Rodder i længere Tid udsættes for dens Paavirkning, 

 og tillige, at de forskjellige Træer og Buske i forskjellig 

 Grad ere omtaalige. Thi medens den nævnte Ælm, der 

 stod c. 4^ Alen fra Lonnen, gik ud, endog før Vinterens 

 Komme, var en ikke halv saa langt og i samme Retning 

 fra den fjernet Korn el busk (Cornus sanguinea) endnu midt 

 i sidste Sommer, saa vidt man kunde se, hel sund. 



4. Hule-L^Ven. I det saakaldte pleistoeene (postplio- 

 cene, kvaternære) Afsnit af Jordens Historie , der faldt 

 umiddelbart (i geologisk Betydning) efter Istiden og for — 

 eller efter mange nyere Forskeres Mening samtidig med — 

 Menneskets første Optræden i Evropa. beboedes Hulerne i 

 M ellem-E vropas Kalkbjerge af forskjellige Rovdyr — Lover, 

 Hyæner, Bjørne og Ulve — som der efterlode sig Vidnes- 

 byrd saa vel i deres egne som i deres Offeres Knogler. 

 I Reglen har man anseet disse Hule -Rovdyr for artsfor- 

 skjellige fra deres nulevende nærmeste Frænder og altsaa 

 for uddøde Arter, men det Sporgsmaal er dog idelig 

 vendt tilbage, om denne Artsforskjellighed var aldeles paa- 

 lidelig. Den store og stærke Katte-Art, hvis Levninger ere 

 fundne i mange af Evropas Huler og samtidige Flodlag, og 

 som Goldfuss gav Navnet Felis spelæa (o: Hulekatten), 

 er saaledes snart bleven slaaet sammen med Loven (af 

 S ommering), snart med Tigeren (af F al con er), snart 

 betragtet som egen Art, men dog som ældre Repræsentant for 



