78 



er tilladt at antage, at i adskillige Tilfælde, hvor vi, naar 

 vi have dem med Kjod og Hud og Haar, ere aldeles sikre 

 paa at have forskjellige Arter for os, ville vi være ude af 

 Stand til at paavise faste Forskjelligheder i de haarde Dele 

 (Knoglerne og Tænderne). Den iMulighed kan derfor ikke 

 ubetinget afvises, at man vilde komme til et andet Resultat, 

 hvis Huleloven stod levende for os. Hverken i Tænderne 

 eller i Kroppens og Lemmernes Knoglebygning har man 

 været i Stand til at paavise nogen Artsforskjel mellem Love 

 og Tiger, men kun visse Smaaforskjelligheder i Hoved- 

 skallens og de den sammensættende Knoglers Form. Paa 

 samme Maade forholder det sig ogsaa f. Ex. med Hest og 

 Æsel; finder man Hesteben i en Knoglehule, vil man der- 

 for i Reglen være ude af Stand til at sige, om de have til- 

 hort en Zebra, et Æsel eller en ægte Hest. Den sammen- 

 lignende Knoglelære vejleder os fuldkommen sikkert, saa 

 længe den af Forskjellighederne i Form og Bygning forer 

 Bevis for Arts-Forskjelligheden, men vi ter ikke stole 

 saa sikkert paa den, naar den af Manglen paa skarpe og 

 faste Skjelnemærker vil godtgjore Arts-Enheden. — To 

 franske Forfattere, som senere end Dawkins Arbejde have 

 studeret den franske Huleloves Levninger og sammenlignet 

 dem meget omhyggelig med Tigerens og Lovens, ere i øvrigt 

 komne til det Resultat, at Huleloven var artsforskjellig fra 

 dem begge. 



Huleloven var i Almindelighed baade storre og stærkere 

 end den nulevende Løve, hvilket dog ikke udelukkede, at 

 enkelte Individer kun opnaaede en ringere Størrelse, som 

 Flertallet af denne. Det er vel især om de storre fossile 

 Individer det gjælder, at de vare endnu mere ægte Lover 

 end Nutidens, d. v. s. at de Smaatræk i Hovedskallens Form, 

 som udmærke denne i Modsætning til Tigeren, fandtes lige- 

 som i en overdreven Grad hos Huleloven. Den nulevende 

 Form vilde altsaa paa en Maade træde ind i Rækken mellem 

 Tigeren og den gamle Love, hvilket vel ikke ganske er det 

 Resultat, som Nedstamnings-TJ|lieorien forudsætter. — I Eng- 

 land «ynes Hulerne i Mendip- Bakkerne, syd for Bristol, at 

 have været dens Hovedtilflugtssted, hvorfra den gjorde Ud- 

 flugter til de omliggende frugtbare Sletter for at efterstræbe 

 de store Hovdyr, som græssede der; der gives mange Egne 

 i England, hvor der ikke er fundet Spor til den, men dens 

 Nordgrændse vil dog forst dannes af en Linie fra Nord- Wales 

 til Yorkshire. Den er saaledes hverken funden i Irland, 

 Skotland, Kumberland eller Westmoreland lige saa lidt som i 



