115 



paa stille dugrige Attener. 1 kolde regnfulde Nætter 

 sees meget faa at skinne, og i fuldkommen tørre Nætter, 

 naar der blæser en kold skarp Vind, seer man neppe en 

 eneste. Det siges, at den fuldt udviklede Hun ikke 

 skinner ved en Varmegrad af under lé.J*^ C, men dermed 

 stemme mine Iagttagelser ikke ganske. Man har lige- 

 ledes antaget, at St. Hansormen hørte op med at lyse 

 før Midnat; men skjøndt Lysudviklingen er stærkest, og 

 det større Antal Individer kun deltager deri førend dette 

 Klokkeslet, er dette dog ikke en ufravigelig Regel for 

 dem alle, thi jeg har seet nogle lyse lige til Kl. 2 og 

 andre til efter Daggry. I de første Par Aftener efter 

 St. Hansormens Fremkomst har dens Lys en svag gul 

 Farve, men efter nogle Afteners Forløb bliver det svagere 

 og mere grøngult; denne Svækkelse er meget kjendelig, 

 dersom Insektet er blevet holdt flere Dage i Fangenskab, 

 og især naar det ikke er kommet til at parre sig. Lyset 

 udstraaler fra de tre sidste Kropleds Bugflade, som er 

 næsten gjennemsigtig; stærkest er det paa den forreste 

 Del af 10de og Ilte Led*); paa hvert af disse Led danner 

 det to brede Tværbaand; paa det 12te (sidste) Led er 

 det svagere og viser sig kun som to skinnende Pletter 

 af Størrelse som et middelstort Knappenaalshoved, en 

 paa hver Side. Lyset er stærkest hos de Hunner, der 

 først for to eller tre Dage siden have gjennemgaaet deres 

 Forvandling og endnu ikke have parret sig, men hos 

 dem er det ogsaa undertiden saa stærkt, at jeg har været 

 i Stand til at læse fin Tryk derved i Timevis i den mør- 

 keste Nat. Det udsendes stærkest i svage Glimt, i 



Newport tæller kun Bagkropsleddene; Milne Edwards tæller 

 derimod Brystringene og Hovedet med. 



8* 



