118 



ensstemmelse med, at Hannernes Omdannelse jo er langt 

 mere gjennemgribende end Hunnernes — er Sandsynlig- 

 heden for, at ikke alle Hunner blive befrugtede, tem- 

 melig stor. Medens derfor de befrugtede Hunner blive 

 ved at lægge Æg (idet deres Lys svinder mere og 

 mere med hver Aften, indtil det tilsidst hører op sam- 

 tidig med deres Liv), blive de ubefrugtede Hunner ved 

 at skinne livligere og livligere hver Aften , hvormed 

 deres Liv forlænges ud over den sædvanlige Tidsgrænse, 

 i Forventning om, at der endnu kan være bleven en eller 

 anden Mage tilbage til dem. Det Tidsrum, hvori St. 

 Hansormen lyser, strækker sig dog sjelden ud over 10—20 

 Dage. Er Vejret sludfuldt og vaadt paa den Tid de 

 komme frem, seer man ikke alene færre Individer, men 

 deres Livs Varighed er ogsaa mere begrændset, fordi 

 mange dø tidlig paa den Tid, da deres Forvandling 

 skal afsluttes — paa hvilken Tid stærk Fugtighed er 

 overmaade skadelig for dem — eller medens de sidde 

 paa Græsset, udsatte for Vejrligets Barskhed, og vente 

 paa deres Mager. I Stedet for at finde dem i Mængde 

 paa en og samme Plet vil man i slige Sommere kun træffe 

 dem sjelden og tyndt spredte over Landet. Det er 

 vist, at Hunnerne tage nogen Føde til sig som fuldkomne 

 Insekter, men uvist, om de kunne leve til næste Aar. 

 Ere de ikke blevne befrugtede i Løbet af to eller tre Dage, 

 efter at de have forladt Pupesvøbet, lyse de, som sagt, den 

 næste eller de næste to Aftener me^ forøget Styrke og vise 

 Lyset bestandig paa den ovenfor beskrevne Maade; In- 

 sektet er da meget uroligt og ophidset, flytter sig fra 

 Sted til Sted, kaster sig til en Afveksling paa Jorden, 

 kryber saa ud paa Spidserne af Græsbladene, forandrer 

 idelig Legemets Stilling og Lysets Retning, skinner med 



