124 



Hos Hunnerne lyste hele Underfladen af de to næstsidste 

 Ringe samt to Pletter paa den sidste Ring meget stærkt 

 med et blaaligt Skjær; hos Larverne (af begge Kjøn) 

 findes der derimod kun to lysende Pletter paa Under- 

 fladen af den næstsidste Ring, der om Dagen udmærke 

 sig ved en graahvid Farve; Lysredskaberne lade sig alle- 

 rede paavise hos spæde , nys udklækkede Larver af 

 1^/2 — 2 Liniers Længde. Hannerne forholde sig i Hen- 

 seende til Lysets Styrke og Lyspletternes Beliggenhed 

 som Larverne, med den mindre væsenlige Forskjel, at 

 Larvens næstsidste Ring hos den fuldt udviklede Han er 

 bleven den sidste. Den temmelig almindelig udbredte 

 Tro, at Hannerne ikke lyse, har sin Grund i, at de dels 

 lyse meget svagt, dels under visse Omstændigheder slet 

 ikke. »Snart saa jeg dem lyse hele Timer, snart aldeles 

 ikke; men i Parringstiden lyse begge Kjøn«. O. be- 

 kræfter, at ogsaa Ægene lyse. »Da jeg første Gang 

 saa St. Hansormens Æg lyse, blev jeg saa forbavset 

 derved, at jeg troede, det beroede paa en Forraadnelses- 

 proces, og at jeg havde det samme Særsyn for mig, som 

 man ikke sjelden iagttager ved trøsket Træ, raadne Fisk 

 og desl. Jeg undersøgte derfor friske Æg, som jeg 

 skaJØPede mig ved at aabne flere levende Hunner, der 

 hver indeholdt 80—95 temmelig store Æ;g, som alle 

 uden Undtagelse lyste i Mørke. Lyset er svagt, ikke 

 blaaligt som hos selve St. Hansormen, men sølvhvidt 

 som Maanelyset. Af og til iagttages en svag, stærkere 

 eller mattere, »Flakken« af Lyset ligesom paa Fosfor- 

 stikker. Senere har jeg seet Ægene lyse hele Uger i 

 Græsset, lige til de unge Larver krøb ud. Vare Ægene 

 engang tørrede ind, lyste de ikke mere, naar de senere 

 bleve befugtede, og knuser man et Æg, slukkes dets 



