181 



af en snart stoj), snart bakket Jsvold, der var bedækket 

 af et tyndt Laf,' Jord og Sten , og som nærmest ved 

 Randen kun var et Par hundrede Fod høj , men derpaa 

 steg, i Begyndelsen hurtig, senere langsomt, til en Højde 

 af flere hundrede P'od. Paa de fleste Steder var det 

 umuligt at bestige denne Vold. Det lykkedes os dog 

 snart at finde et Sted, hvor den var gjennemskaaren af en 

 smal Kløft, som var dyb nok til, at vi kunde klatre op 

 med de Midler, som stode til vor Raadighed, en Slæde, 

 der til Nød kunde bruges som Stige, og et Reb, som fra 

 først af var 100 Favne langt, men som vi paa Grund 

 .af dets Tyngde allerede det første Sted, hvor vi gjorde 

 holdt, havde indskrænket til det halve. Med Undtagelse 

 af vor gamle, halte Baadfører hjalp vi alle med ved det 

 ingenlunde lette Arbejde at bringe Isexpeditionens Ud- 

 rustning over Bjerge, Dale og Høje til dette Sted og, 

 efter at vi havde holdt Middagshvile, endnu et Stykke 

 op ad Isvolden. 



Her forlode vore Følgesvende os. Kun Berggren, 

 jeg og to Grønlændere (Isak og Sisarsniak) skulde nem- 

 lig trænge længere frem. Vi begyndte straks vor Van- 

 dring, men kom dog ikke synderlig langt den Dag. 



Blandt andet skiller Indlandsisen sig fra sædvanlige 

 Gletschere derved, at man næsten ganske savner Moræne- 

 dannelser. De Samlinger af Jord, Grus og Sten, som 

 bedække Isen, hvor dens Rand støder op til Landet, ere 

 nemlig saa ubetydelige i Sammenligning med Morænerne, 

 selv fra ganske smaa Gletschere, at de neppe fortjene 

 at nævnes, og betydeligere, nydannede Grushøje, som 

 løbe parallelt med Gletscherranden, forekomme idet- 

 mindste ikke i den Egn, vi besøgte. 



