182 



Den Kant af Indlandsisen, som støder mod Land, 

 er i ethvert Tilfælde farvet sort af, men neppe bedækket 

 med Jord og bestrøet med mindre, kantede Stene. Her 

 er Isen temmelig jævn, skjøndt gjennemskaaret af dybe 

 Kløfter, som løbe i en ret Vinkel mod Kanten — en saa- 

 dan havde vi benyttet til at klatre op igjennem. For 

 imidlertid ikke straks at skræmme Grønlænderne ved at 

 vælge Vejen med de vilde og farlige Kløfter, besluttede 

 vi at forlade dette forholdsvis jævne Terræn og først 

 gaa i sydlig Retning, parallelt med Kløfterne, og senere 

 vende os mod Øst. Vi opnaaede vor Hensigt at und- 

 gaa Kløfterne, men kom derimod ud paa en overordenlig 

 ujævn Is, og vi forstode nu, hvad Grønlænderne havde 

 ment, da de søgte at fraraade os Isvandringen ved 

 snart at løfte Haanden op over Hovedet, snart sænke 

 den lige ned til Jorden, idet de talte ivrig, men ufor- 

 staaelig for os. De vilde herved betegne de Dynger af 

 Ispyramider og Kamme, der vare ophobede tæt ved Si- 

 den af hverandre ligesom Toppe af den saakaldte Strut- 

 mergel, og over hvilke vi nu maatte vandre. Isens Ujævn- 

 heder vare rigtignok sjelden mere end 40 Fod høje med 

 en Hældning af 25 — 30^. Men man kommer ikke langt, 

 naar man uafbrudt maa trække en tungt belæsset Slæde 

 op ad en saadan ujævn Skraaning for straks efter at 

 stræbe at faa den uskadt ned igjen med Fare for at 

 faa sine Ben knuste, naar man af og til under Forsøg 

 paa at stanse den nedstyrtende Slæde mistede Fodfæstet 

 paa Isen, der her ofte var meget glat. Hvis vi havde 

 benyttet en sædvanlig Slæde, var den straks bleven søn- 

 derslaaet; da vor Slæde imidlertid ikke var sammenføjet 

 med Søm, men bundet sammen, holdt den i det mindste 

 de første Timer. 



